12 XXVI. Jaroslav Loško: 



význauiu ve fysiologii exkrece, o které bohužel nic určitějšího podati 

 nemohu. Okružní sval na svých praeparátech jsem nemohl nikde 

 zjistiti. Buňky nálevkového aparátu, jak již bylo řečeno, ústí do silně 

 naduřelého kanálu exkrečního, který při ohybu kol coelomového míšku 

 se opèt tenčí a odtud, maje již lumen celkem stejné šířky, vede 

 k basi II. maxilly, aby se spojil s nápadně dlouhým hypodermálným 

 vývodem. Stěna tohoto nefridiového kanálu jest poněkud tlustší, nežli 

 stěna coelomového míšku a sestává ze dvou od sebe odchylaých 

 vrstev : vnější dosti hrubě zrnité a vnitřní jasné, jevící proužkování, 

 jež zejména na praeparátech barvených Heidenhainovým haematoxy- 

 línem velmi zřetelně vystoupí. Zdá se, jakoby stěna nefridiového 

 kanálu u P. scaber byla poněkud tlustší, nežli táž u P. laevis. 

 Jader nalézáme zde poněkud skrovný počet; jsou obyčejně ovální 

 neb ledvinité; vždy větší jader coelomového míšku a chovají vždy 

 jedno i více jadérek a četná zrnka chromatinová. Zvláštností jest, 

 že všechna jádra nalézáme vždy jenom ve vnější granulované vrstvě. 

 I zde nelze mluviti o nějakých hranicích buněk a můžeme tedy celý 

 kanál označiti jako syncytium. Jak již zmíněno, přechází nefridiový 

 kanál na basi II. mnxilly do konečného hypodermálného vývodu. Vý- 

 vodný tento odstavec jest nápadně zde dlouhý, se stěnami mnohem 

 tlustšími a uvnitř cliitinovou intimou pokrytými, jejíž buňky zacho- 

 vávají zcela ráz buněk hypodeimálných. 



Skořápeóná žláza Cladocer. 



Poněkud jednodušší poměry shledáváme u Cladocer. Jakožto 

 repraesentanta této skupiny volil jsem rod Eurycercus, u něhož roz- 

 kládá se celá skořápečná žláza v dosti komplikované, ale přec co do 

 velikosti skoro v nejmohutnější a tudíž též nejzřetelnější formě. Zde 

 překvapují velikostí svou nápadné buňky epithelu coelomového, které 

 l)olokulovitě klenou se do nitra coelomu a přisedají na resistentní 

 opornou membránu. Plasma těchto buněk jest více méně zrnitá, 

 v některých partiích skoro hyalinní, s četnými kulovitými jádry. 

 Přechod z coelomového míšku do vlastního nefridia podařilo se mi 

 zachytiti jenom na řezech tangenciálních neb horizontálních. Ač snažil 

 jsem se nalézti opět nějaký aparát nálevkový, přec nepodařilo se mi 

 nalézti ani stopy téhož. Dva síinkl;ery (jež jmenuji síinktery nálevko- 

 vými), které jsou na přechodu tom zcela patrný, dostačují zajisté 

 n tohoto rodu, aby svojí pružností uzavíraly onen přechod z coelomu 



