o vývoji listu na úžlabních pupenech některých rostlin Jehnédovitých. 3 



případe jeden květním, druhý ve vétev vegetativní se vyvinuje. V nej- 

 vétším množství případů bývají jako reserva pro případ, že by první 

 pupen zahynul. O tom lze se i pokusně přesvědčiti. Uřízneme totiž 

 hlavní úžlabní pupen, ku př. u Ziraolezu íLonicera) ; za nějaký čas 

 uvidíme, že jeden ze serialuícli pupenů, stojící blízko u pupenu od- 

 říznutého, vyhnal ve větévku. U dvojděložných uloženy jsou serialní 

 pupeny v mediáně (výjimka u Habru), u jednodéložných trausversalně. 

 Odchylku od tohoto pravidla u jednodéložných činí dle udání prof. 

 Velenovského pouze Dioscorea japonica (Zprávy o zasedání král. české 

 spol. nauk v Praze 1884. „O serialních pupenech." Str. 260 — 261), 

 u níž pod vegetativním, nebo květným pupenem sedí serialní pupen 

 v úžlabí v podobě kulaté blízky, na které stéží sem tam stopa ně- 

 jakých phyllomů jest patrná. Úžlabní pupeny dřevnatých rostlin vzrů- 

 stají dále teprve příštím rokem, vzniknuvše již koncem léta nebo na 

 podzim na rostlině; částečnou výjimku činí ku př. Olše, Smrk, Boro- 

 vice a j. Mnohé rostliny nasazují sice úžlabní pupeny, ale tyto záhy 

 zanikají, tak že osa zůstává nerozvétvená ; tak se to pozoruje na vege- 

 tativních částech některých rostlin jednodéložných. Někdy jen dolejší 

 pupeny ve větve vyrůstají jako u mnohých Palem, Gramineí a Liliaceí. 

 Každý úžlabní pupen jest rozvoje schopný jednotnik, který nemaje 

 kořenů z mateřské osy potravu přijímá. Na pupenech serialních umí- 

 stěny jsou první šupiny nebo listy serialních pupenů vesměs traos- 

 versalně; výjimku činí Aristolochia Sipho. Ta má totiž všechny ad- 

 dossírovány. 



Tím bylo by stručně promluveno o poloze a významu serialních 

 pupenů pro rostlinu a v další stati pojednáme o hlavním pupenu 

 úžlabním. 



V uvedeném již pojednání svém Vele^ovsey vykládá, že to, co 

 EicHLER ve svém díle „BUithendiagramme" (Bd. 2. S. 18 — 19) na 

 úžlabních pupenech, ku př. u Carpinus Betiilus považuje za první dva 

 transversalné uložené listy, nejeví se na bujných výstřelcích Habru 

 ničím jiným, než pravými palisty. S čepelí pak, palistům těm příslu- 

 šející, stane se následující změna (str. 409): Die Achselzweige tragen 

 nun am Grunde überall ein kleines adossirtes Blatt, dessen Neben- 

 blätter die zwei eisten transversalen Deckschuppen der Winterknospe 

 vorstellen. In den Fällen, wo der Achselzweig verkümmert, verkümmert 

 und verschwindet auch das adossirte Blatt, und in der Transversale er- 

 scheinen nur die zurückbleibenden Nebenblätter (die vermeinten Deck- 

 blätter Eichler's). Zmíněné pojednání bylo mi také pobídkou, abych 



1* 



k 



