g X. Karel Thon: 



zbarvena, 6ímž se liší od vedle ležící žlázy pedalní. Temné ono 

 zbarvení pochází od temně se tingujících zbytků a ostrůvků cytoplas- 

 matickýcli. Při immersním zvětšení najdeme vždy mezi těmito temnými 

 ostrůvky četné a nahromaděné, jinak (červeně) zbarvené schedoplasty. 

 Na větších zrnech pozorujeme pak rozpad v menší a konečně jejich 

 rozplývání se. Jedná se tu tedy o typickou chondroklasi a chondro- 

 lysi (podle C. C. Schneidera). 



Ony téměř homogenní massy polotekutého sekretu v serocytech 

 barví se ještě dokonale. Později však nastává rozplynutí úplné a my 

 nalézáme začasté vývod až k vyústění plný sekretu bledého, jenž 

 se skládá z nesčetných, různě velikých vakuol, které pouze na stě- 

 nách svých se tingují barvivy plasmatickými. Je to typický vzhled 

 sekretů sliuných. 



Jádro nemění valně svoji velikost během různých fásí sekrece. 

 Rozdíly ty jsou celkem nepatrné a nedají se uvésti v jednotnou řadu, 

 z níž by na kausalní vztahy a pochody v cytoplasme se odehráva- 

 jící se dalo uzavírati. Rozdíly ty jsou spíše individuálního rázu. 

 V celku rozeznáváme dva extremní případy. V prvém je jádro váčko- 

 vité, oválného tvaru s hladkou konturou Obsahuje hojně enchylema, 

 v němž leží řídká síť lininová a na ní uložena okrouhlá, většinou 

 stejně veliká, malá zrna nukleinová, namnoze v řadách. V takovýchto 

 jádrech nalézáme ve středu nebo u periferie nukleolus ne příliš veliký, 

 za to velmi zřetelný, který docela jinak se barví, než zrna nukleinová. 

 Zabarvuje se plasmatickými barvivy a chová nepatrné stopy diffus- 

 ního chromatinu na svém povrchu. Nalézáme jej v různých veliko- 

 stech. Takové veliké nukleoly pak sedí více na periferii, ztrácejí na 

 barvitelnosti, stávají se bledšími, světlolomnějšími, stopy chromatinu 

 na nich zmizely. Konečně sedí takový veliký nukleolus těsně u peri- 

 ferie. Mnohdy nalézáme dva nukleoly v jádře, většinou nestejné 

 velikosti. 



Jádra ve druhém extrému mají kontury svraštělé, méně šťávy 

 jaderné, obsah nukleinu jest však, jak se zdá, stejný, nukleolus schází. 



Ježto buňky naplněny jsou až na nejvyšší míru sekretem, ne- 

 bylo lze direktně zjistiti, zda nukleoly ty jsou z jádra vypuzovány, 

 poněvadž pak neliší se od schedoplastů, jež jsou tu v obrovském 

 počtu v nejbližším sousedství jádra přítomny. Ale z docela analogi- 

 ckých zjevů na žlazkách maxillarních, v buňkách žlázy coxalní 

 a ze zjevů docela — aspoň morfologicky — identických v t. zv. žlázách 

 malpighických uzavírám, že nukleolus ten je občasně z jádra vypu- 

 zován. Ostatně pak i v tomto případě svědčí pro to okolnost, že čím 



