o žlázách Holothyridů. 19 



ješte buňky jsou velmi individualisovány, přesnou není. Přechod od 

 jodividualisovaných oněch buněk do nízkého epithelu konečné části 

 jest nenáhlý. Celá konečná část až k oddílu ampularnímu jest stejně 

 upravena. Ale ani tento oddíl ampularní nelze nijak přesné odlišiti, 

 označuji tak pouze místo, kde vlastní stěna konečné části, z nízkých 

 buněk tvořená, přechází ve váček coelomový. O tom se ještě zmíníme. 

 Buňky, jež skládají stěnu konečné části, možno charakterisovati takto: 

 Jsou mnohem nižší, než buňky oddílu předchozího, spojení jejich jest 

 mnohem těsnější, ony spolu docela komunikují po celé délce late- 

 ralních stran, prostůrky intercelullarní jsou zjevy velmi řídkými a ob- 

 jevují-li se, jsou velmi krátké. Plasma není rozlišeno ve vrstvu corti- 

 calní a endoplasmu. Periferní části buněk stávají se sice ponenáhlu 

 tmavšími, ale hranic markantních mezi oběma druhy plasmy činiti 

 nelze. Tu a tam pozorujeme jemné, podélné žíhání. Jádra jsou po- 

 někud menší a většinou okrouhlá. Charakteristickým jest, že v celé 

 konečné části nalézáme dosti zhusta shluky sekretu. Mimo to jsou 

 buňky na vnitřním svém kraji, jenž ohraničuje lumen, namnoze vrou- 

 beny tenkou, ale markantní vrstvičkou, jež mnohdy rozprostírá se na 

 větších prostorách, tvoříc tak membránu buňky od lumina ohraniču- 

 jící, a tato vrstva barví se silně Delaíieldovým haematoxylinem, takže 

 na praeparátech jest jasně znatelnou. (Srovnej obr. 3, 14, shr.) Při 

 immersním zvětšení nalezneme na této vrstvě jemnou čké, příčně žíhání, 

 jehož jednotlivá jemná a tenoučká vlákna vnikají do plasmy buněk; 

 na jiných pak místech shledáme, že tato vrstva se rozpouští a rozpadá 

 v shluky roztékajících se zrníček. Považuji ji za jemnou vrstvu baso- 

 filního sekretu, z buněk této části žlázy coxalní vyloučeného. 



Jak už pověděno, není tu intercellularných prostor, buňky spo- 

 jeny jsou epithelialně. Příčinu toho hledati dlužno v tom, že není 

 v okolí elementů vazivových, jež by výběžky svoje mezi žlaznaté buňky 

 zapouštěly a tak prostůrky intercellularné zjednávaly. Za to srůstají 

 tu stěny jednotlivých oddílů na četných místech tím, že buňky žlaznaté, 

 dotknuvše se srostou a ve spojující můstek se protáhnou. (Obr. 14). 

 Ventralní rameno konečné části přikládá se pak těsně k lateralní 

 stěně endosternitu, jež na těchto místech jest vyhloubena (obr. 14), 

 a srůstá s ní na četných místech podobným způsobem, jako s jinými 

 sousedními oddíly žlázy. Čím dále ku konci, tím jsou buňky žlázy 

 nižšími, konečně stanou se stěny docela plochými a spojují se s váčkem 

 coeloraovým. Tuto část zovu částí ampullarní {ani), ačkoliv o nějakém 

 ohraničení, jak už praveno, nemůže tu býti řeči. Ani nějakých větších 

 buněk, jež by skládaly ampüllu, nebo myoblastů a p. vůbec jsem 



•2* 



