o žlázách riolothyridû. 23 



svými konci — hlavně platí to o vláknech silnějších — narůstají 

 přímo na buňky paralelluě s podélnou osou žlaznatých bunčk. Pak 

 buĎky vytaženy jsou na periferii ve výběžky značně dlouhé. (Tab. II. 

 fig. 12.) Nebo, tak činí hlavně slabá a téměř bezbarvá, konečná vlákna, 

 vnikají do prostor intercellularných až ťám, kdo buňky spolu jsou 

 srostly, podobné, jako basalní vláknité výběžky buněk coelomového 

 váčku ; tím způsobem jsou téměř veškeré intercellularní prostory na- 

 plněny vlákny (obr. 9), jež tvoří opornou síť, v níž jsou jednobuněčné 

 ty žlazky uloženy. Konečně pak široké a silné pentlice přikládají se 

 většinou své délky na plochu žlázy^, bud! se buněk jen dotýkajíce 

 nebo s jejich distalní stěnou úplně srůstajíce. Tento poslední způsob 

 převládá hlavně na vývodu žlázy. Tam konvergují všechny silné, 

 paralleluí pentlice ty k vývodu a upevňují se na membranosních, 

 vývodných částech na periferii a hlavně na chitinosníni valu vývodnou 

 skulinu obdávajícíni. Pentlice ty jsou tu velmi husté uloženy a tvoří 

 opornou rouru, v níž jest vývod žlázy uzavřen (obr. 13, 15). 



Kromě tohoto systému ubírá se od různých míst žlázy k periferii 

 těla několik proudů silných, nad míru dlouhých, rovných, pentlico- 

 vitých vláken, takže tímto způsobem jest žláza v dutině těla velmi 

 důkladně zavěšena a upevněna. Vlákna ta upravena jsou stejným 

 způsobem jako ta, o nichž jsme se právě zmínili. Tam, kde ku žláze 

 se přikládají, rozvětvují se ve vlákna slabší, jež zapadají do inter- 

 cellularných mezer, nebo srůstají na periferii s jednobuněčnými žlaz- 

 kami, zhusta pak mezi sebou anastomosují. Blíže však k periferii 

 těla a to nedaleko za žlázou probíhají úplně volně paralelluě 

 a těsné vedle sebe jako rovný, napjatý svazek. V takovém 

 svazku jest jich pak 20—40. Nejmohutněji vyvinut jest proud hori- 

 zontální (fig. 5, pvl) a obsahuje 30—40 pentlicovitých vláken, Inse- 

 ruje na vedlejší větev žlázy na dorsalní, slabé její rameno, krátce 

 za ohybem, kde spojuje se s ramenem ventralním. Kdybychom 

 proložili v těchto místech tělem transversalnou rovinu, zasáhne tato 

 asi trachealní stigma. Proud ubírá se pak rovně, skoro úplně hori- 

 zontálně šikmo napřed a upíná se na hypodermis na krátký její vý- 

 čnělek asi v polovici výšky těla, nedaleko před trachealním stigmatem 

 v končině centrálního nervstva. Dlouhá tato vlákna béřou jisté vznik 

 svůj z několika buněk. U nejmladšího individua nalézám na nich, 

 hlavně blízko žlázy, dosti četná jádra v krátkých řádcích uložena, 

 s hojným dosud chromatinem a zbytky těla buněčného (T. I. 5.). V tomto 

 individuu jsou vlákna dosud slabá. Blízko žlázy anastomují spolu; čím 

 dále však k periferii těla, tím jsou isolovanější. Vedle tohoto horizon- 



