no X. Karel Thon: 



hinií skuliny. Zřetelné tělo buněčné táhlo se mnohem dále do nitra 

 ondánu, než za obvyklých okolností, buňky pak mely dlouze pyrami- 

 dalnv tvar. Na četných místech bylo lze lehce konstatovati — zvíře 

 bylo vvl)oi'ně íixováno, — že stěna buňky stává se pak membranosní 

 a sužuje se v kanálek vývodný, který na periferii slabě ztlušťuje 

 a chitinisuje. Plasma buněk nebyla daleko tak hustá a intensivně se 

 barvící, jako v prvém případě a měla zřetelnou, pěkně zachovalou, 

 dosti řídkou alveolarní strukturu. Jádra vesměs byla poněkud kontra- 

 hována, se staženou, drobně, ale hustě laločnatou blanou a hustě na- 

 plněna zrny chromatinovými bez nukleolû. — Vývodná skulina v po- 

 kryvu chitinovém byla upravena stejným způsobem a pokryta četnými 

 tělísky cizínii. Prostor mezi carapaxem a plastronem, jež u tohoto 

 individua byly značné tenké, naplněn jest značným množstvím sekretu 

 skoro hyalinního, z droboučkých zrníček složeného, jež se poměrně 

 intensivně barví haematoxylinem. 



Na základě těchto okolností jest žlaznatá povaha parastigmalního 

 organu nesporná. Stadium právě popsané jest jednou z fasí secreční 

 činnosti orgánu. Bohužel však materiál neposkytl obrazů, jež by aspoň 

 jednotlivé fase zachytily. U všech zvířat měl orgán onen vzhled, jaký 

 prve jsme popsali. K nějakým domněnkám o významu tohoto orgánu 

 nemám naprosto žádných dokladů. 



Část theoretická. 



Všecky tři páry příústních žláz jsou beze všeho homologické 

 s podobnými útvary jiných roztočů, jež na př. u prostigmatů v po- 

 slední době dosti důkladně prostudovány byly Thorem. Ježto v matrix 

 vývodu, která jest přímým pokračováním hypodermis, ještě ve žlázách 

 samých nalezli jsme četná zrna pigmentová, identická s pigmentem 

 v hypodermis vlastní, lze s úplnou bezpečností míti za to, že žlázy 

 ty jsou produkty ektodermalní. Ostatně mluví pro to v plné míře ná- 

 lezy Wagnerovy na Ixodes calcaratus, kde rovněž žlázy ty tvoří se 

 jako Ychlipky ektodermalní. Obyčejně u roztočů spojují se vývody všech 

 těch žláz v jeden společný, který vyúsťuje do dutiny ústní (Michael, 

 NoRDENSKiüLD, VAN Vleet, Pollock, Thor). U Holothyrldů nalézáme 

 prvý případ, kde zadní pár vyúsťuje úplně samostatně za prvou 

 nohou. Zjev tento nápadně souhlasí se situací u myriopodů, jak Herbst, 

 Hey.mons a DuBoscQ popsali. Touto posicí vývodů u Holothyridů zachována 

 jest nápadným způsobem segmentalní úprava hlavy a mohli bychom tu 



