10 II. Fr. Schuster : 



pro neodvislost infundibula od nephridia svědčí též velmi závažně 

 nepřítomnost infundibula v mnohých případech. 



\] AcantJiohdelly schází infundibulum naprosto u všech nephridií, 

 jak svědčí práce Kowalewského (1896) a Liwasowa (1906). 



Ve skupině RhynchohdelUd schází prvnímu páru Nephridií 

 Glossosiphonia sexoculata a G. heteroclita (Oka 1894). Totéž platí 

 pro Haementaeria costata (Kowalewsky 1900), H. ofíicinalis (Bolsids 

 1900), pro Hetniclepsis tessellata a H. maculosa (Liwanow 1906). 



U Ichthyohdellid schází vířivý apparat úplně. 



Gnathobdellidae mají v segmentech clitellárních infundibulum 

 úplně redukované Hirudo (Leuckart 1894, Büeger, Mc. Ktm 1895). 



Herpohdella postrádá vířivého apparátu úplně ve všech seg- 

 mentech clitellárních jako GwaíAo5cřeZ/ícžae (Graf 1 894, Liwanow 1 896), 



U Xerobdelly, jak ještě bude podotčeno, není po infundibulu 

 ani stopy. 



Myslím, že tím je dostatečně objasněn poměr [infundibula 

 k nephridiu. Obě jmenované části tvoří zcela rozdílně od sebe neodvislé 

 orgány. 



Co o nephridiích Hirudineí známo od počátku míním v hlavních 

 rysech naznačiti. V nejstarších dobách týkaly se popisy tohoto orgánu 

 hlavně Hirudo medicinalis. První zprávy podávají o nich de Blain- 

 viLLE, Brandt a Ratzeburg (1829 — 1833), Moquin Tandon (1846). 

 Gratiolet (1850) a Leuckart (1863). 



Z počátku nebylo ustáleného mínění o funkci těchto orgánů. 

 Byly považovány za trachey (Schlacht a Bibiena), jiní měli je za 

 plíce (Thomas, Duges a Audonin). Správné co exkreční apparat vy- 

 ložili je Gratiolet, Blainville, Brandt, Moquin-Tandon, Siebold 

 (1849), Gegenbaur (1874). Williams nazval tyto orgány první „or- 

 gány segmentálními". Leydig (1857) rozeznává již část žlazna- 

 tou, jež je protkána hojnými kanálky inter cellulárními. Tyto 

 sbíhají se v jediný vývod opatřený vesicou terminální. Gegenbaur 

 (1874, 1878) je na tomže stanovisku, co Leydig vzhledem k síti ka- 

 nálku v části žlaznaté. 



Dle těchto autorů byly počátky kanálku nephridialního považo- 

 vány za síť kanálků intercellulárních. Byl to první Bourne 

 (1880, 1882), který shledal kanálky žlaznaté části nephridialní 

 u Hirudo co intracellulární, kterýž objev byl později mnohonásobné 

 potvrzen a uznán za správný. Však Boitrne ještě nezjistil přímého 

 spojení této sítě exkreční s vlastním vývodem žlázy. Terminologii, jíž 

 obmyslil jednotlivé části žlaznaté partie, bylo by zbytečno vykládati. 



