14 II. Fr. Schuster: 



4. rod Planóbdella; P. Quoyi z Celebesu. 



5. ,, Xerobdella: X. Lecomtei ze Štýrska. 



Pojednání toto je první svého druhu. „Dans le champ assez 

 vaste que nous voyons devant nous, et qui plus tard pourra fournir 

 une moisson plus abondante, nous avon voulu défricher actuellement 

 un petit coin seulement, en nous bornant aux organes segmentaires 

 antérieurs et porsterieurs." — ,,Nous n'allons pas," praví, „entre- 

 prendre de décrire les organes segmentaires de toutes ces espèces' 

 dans leur structure intime ; cela nous mènerait trop loin. Disons seule- 

 ment, que, pour la partie glandulaire les organes segmentaires de 

 toutes rappellent le type des Hirudinides aquatiques, que nous avons 

 traitées antérieurement, e qui semble être le type constant des Gna- 

 thobdellides." Tedy má za to, že ve žlaznaté části se nephridia sucho- 

 zemských pijavek neliší od onoho tvaru, jaký shledán u vodních. 

 Gnathobdellid. Za to vývody svými se podstatné od nich odchylují. 

 První a poslední pár těchto vyznačuje se vývojem silně protaženým 

 a otvory nephridiální vykazují i v samé skupině této různé uložení 

 Dle toho, jak položeny jsou tyto póry možno rozeznávati mezi nimi 

 dvě skupiny. V první skupině, kamž dlužno počítati rody: Haema- 

 dipsa, Phytohdella a Planóbdella, uloženy jsou póry prvního páru 

 nephridií po stranách přísavky ústní, póry posledního páru po stranách 

 přísavky zadní. Skupina druhá obsahuje rody: Mesobdella a Xerob- 

 della. Tato vykazuje zcela jinaké uložení porù nephridiálních. První 

 pár neústí mimo přísavku přední, jako u skupiny předešlé, nýbrž 

 přímo do ní. Spodní pysk přísavky má poloměsíčitou vchlípeninu 

 parallelní s otvorem ústním. Do této dutiny ústí vývody nephridiální. 

 Něco podobného vyskytuje se na distalním konci těla. Zmíněný otvor 

 lichý těsně před přísavkou uložený na ventrální straně, který již 

 Fbauenfeld a Blanchard popsali, není ničím jiným nežli otvorem 

 váčku svalnatého, kterýž má dvě křídla symetricky uložená a do 

 každého z nich ústí vlastní vývod nephridia. Tento svalnatý váček 

 není homologem váčku terminálního. Pravý vesiculus terminalis je 

 skutečně přítomen a každé z obou řečených nephridií má svůj vlastní. 

 V práci věnované sphincteru Hirudineí popisuje též sphincter Xerob- 

 delly a kreslí její vesicu- terminalis. Obé se neliší podstatně od orgánů 

 u ostatních Hirudineí známých. Tím by byla vyčerpána dosavadní 

 literatura nephridiím suchozemských pijavek věnovaná, možno mi 

 tudíž přikročiti k vlastnímu thematu tohoto sdělení, totiž k zevrub- 

 nému popisu tvaru i histologické skladby nephridií Xerobdelly Lecomtei, 



