30 H- Fr. Schuster: 



ScHULTzE (1883) a Bourne (1884), shledavše, že kanálky laterální sbí- 

 hají se konečně ve 2 větve, jež konečně se pojí v kanál vývodní. 

 BöLsiüs 1889, 1892 udává, že u Hirudo i Aulostomum ústí „canaux 

 laterales" ze strany do „canal collecteur". V této věci jeví se 

 u Xerohdelly shoda úplná s udáním Schultze (1883) a Bourne (1884). 

 Zajímavá je druhá část, jež se bezprostředné připojuje k prv- 

 nímu oddílu žlaznatému. Jak jsem již na příslušném místě podotkl, 

 skládá se tento oddíl z buněk žíhaných. BuĎky tohoto druhu byly 

 již mnohokráte popsány, ale habitu jejich věnováno nepříliš mnoho 

 pozornosti. Všímáno si hlavně vrstvy zevní, jež se jeví nejnápadněji. 

 Bourne nazval ji „substance corticale". Více pozornosti věnoval 

 této věci Bolsius, popisuje u Hirudo, Aulostomum, Haemopis, Ne- 

 phelis a Glossiphonia útvary, jež nazývá .,trahecules''\ jež stojí kolmo 

 k zevní stěně buöky (perforované), Tyto „trabecules"- jsou spojeny se 

 sítí v plasmě buněk těchto se objevující, a konce této sítě stýkají se 

 přímo s vnitřním kanálkem. U Glossiphonie kreslí toto žíhání též 

 ScHULTZE na periferii buněk perforovaných, podobně Oka (1894), 

 kterýž rovněž nevěnuje tomu příliš pozornosti a zmiňuje se jen po- 

 všechně o temnější vrstvě kortikální, již brzy kreslí zrnitou, brzy 

 žíhanou. Také Liwakow (1906) setkává se s něčím podobným v per- 

 forovaných buňkách Acanthohdelly — Nejvíce tedy povšimnul si této 

 věci BoLSius a tudíž jeho pozorování možuo blíže srovnati s oněmi» 

 učiněnými u Xerohdelly. Podobné ,,trabecules" konstatoval jsem i já 

 jako BoLSius, avšak sítí takových, jako shledal on, jsem nenalezl- 

 Největší podobnost jeví buňky této části s oněmi, jež popsal Bolsiu^ 

 pro „canal collecteur" Aulostoma Gulo a zvláště vývodní kanál 

 Glossiphonia complanata. ,,Tr abecules" jsou tu stejně význačně 

 zastoupeny, druhá vrstva jeví tu hrubší granulaci nežli shledal Bolsius 

 u Glossiphonie. Vnitřní vrstva jeví taktéž jemně íibrillární strukturu 

 jako v popisu zmíněného autora shledáváme. V tomto místě sluší 

 připomenouti pozorování Vejdovského (1883) učiněná na Hemiclepsis 

 marginata: „Při silných zvětšeních lze velmi jasně znamenati, že každá 

 postranní lakunka větví se v nadmíru četné vlásečnaté chodbičky, jež 

 jdou až ku kraji stěny prvoledvinné. Stěn vlastních tyto kanálky ne- 

 mají, nýbrž povstávají jako dutinky v protoplasme. . . . Shledali jsme, 

 že postranní lakunovité laločnaté větvičky mění každou dobu 

 svůj zevnější tvar, což patrně souvisí s naplňováním a vyprazd- 

 ňováním se výméšné tekutiny. Již z toho fakta dalo by se souditi, 

 že jsou to stěny žlaznatého toho orgánu, jež onu tekutinu vyměšují 

 a vyprazdňují pomocí druhotných kanálků do centrálního kanálu . . ." 



