Podélná kopulace chromosomû jakožto podklad pro analysi jádra buněčného. 3 



(„end-to-end"), jak poprvé zastával Montgomert (01, 03, 04, 05) a 

 nalezl v tom smyslu ohlas u řady svých následovníků (Sutton (02), Moorb 

 (03), Mo o RE a Embleton, Gross, Stevens, Dublik (05), Foot a Stro- 

 BELL (05), z botaniků Farmer a Moore (03), Strasburger (04), snažil 

 jsem se vyvrátili v poslední své práci (Neue Untersuchungen). 



Netoliko přímá pozorování skutečného podélného splynutí dvou 

 chromosomû, nýbrž i theoretický podklad pro vysvětlení podélného 

 štěpení vláken chromatických při dělení podporuje prvotní výklady de 

 WiîîiwARTERovY (1900), dle nichž možno podélné sblížení a sjednocení 

 dvou chromatických vláken zastávati. 



Že nebylo toto sjednocení veskrze uznáno a ve všech případech 

 přímým pozorováním potvrzeno, nutno vysvětliti neskonale velikými 

 nesnázemi při sledování; neboť neděje se kopulace náhle a rychle, 

 jak by se mohlo očekávati, nýbrž chromosomy se valnou dobu k to- 

 muto aktu připravují a nutno mnoho stadií po sobě jdoucích sledo- 

 vati než se pozná, jak dalece oba kopulanti jsou blízci splynutí. Na 

 méně příznivém materiálu, jako jsou hlavně spermatogonie a sperma- 

 tocyty amphibií, jež se vyznačují předlouhými a vinutými chromo- 

 somy, nesnadno tuto otázku řešiti, spíše nutno k tomu voliti druhy 

 s chromosomy krátkými a pak zvláště ony, kde jest chromosomû 

 počet malý, při čemž snadno lze stanoviti dvojnásobný počet před 

 kopulací a jednoduchý po kopulaci, čili pravou redukci. 



De WiiíiwARTER sám, ač přesně postup za sebou sledoval a 

 správně určil stadia chromosomû před a po kopulaci (noyaux lepto- 

 ténes, pachyténes, diploténes), přece nešel dále, než že sjednocení 

 dvou vláken stanovil jako pouhou hypothesu. 



Dle WiNiwARTERA utvoří 36 ze sítiva jaderného na počátku 

 růstu jader velmi jemné a teničké vlákno chromatické, vyplňující 

 takřka celý prostor jaderný. Jsou to t. zv. „leptotení" jádra. Toto 

 vlákno stáhne se ponenáhlu k jednomu pólu jádra a utvoří chomáček, 

 v němž možno sledovati samostatnost vlákna. Jest to synapsis (Moobe), 

 v níž se objeví dvojitost vláken, jmenovitě na periferii chomáčku vy- 

 zařující. Potom ale jest jádro naplněné tlustým, uzlinatým vláknem, 

 jež jen tu a tam jeví dvojitost („pachytení" jádro). Po té se vlákno 

 rozdělí v určitý počet segmentů dvojitých a jádra taková označuje 

 WiNiwARTER jakožto „diploteui", kteréž přecházejí v sítivo („diktiení" 

 jádra). 



Z líčení WiNiwARTERovA uejde zcela určitě na jevo, zda-li dvojitost 

 vláken v synapteních jádrech povstala podélným štěpením, či zdali jsou 

 to dvě vlákna k sobě se blížící a později v jedno splynuvší (pachytení). 



1'= 



