Podélná kopulace chromosomû jakožto podklad pro analysi jádra buněčného. 5 



obojživelníci, materiálem vhodným pro sledování tak subtilních pro- 

 cessů jako je kopulace chromosomû a v tomto názoru utvrzuje mne 

 i písemné sdělení v. Winiwarteka, jenž rovněž z určitých důvodů 

 námitkám Mevesa nijaké váhy nepřikládá. 



Druzí dva odpůrci parallelní kopulace chromosomû nikoliv na 

 základě přesných pozorování, nýbrž jen slovnými důvody brojí 

 proti kopulaci chromosomû. Jsou to Fick a Goldschmidt. První z nich 

 má za to, že byl on sám prvým, který zároveň s Ruckertem původně 

 redukci chromosomû kopulací vysvětloval, leč ukázal jsem již v „Neue 

 Untersuchungen", že domněnka tato jest mylná, opírající se o ne- 

 správný výklad dyad, které daleko později, než sama kopulace v sy- 

 napsi se objeví. O stavu kopulace v zápětí po dělení spermatogonií 

 neměl ani Eückert, ani Fick tušeni. 



V nynější své publikaci (1907), ke které v „Neue Untersuchun- 

 gen" zřetel brán býti nemohl, opírá se Fick hlavně o práce Schrei- 

 NERovÝcH, popíraje „konjugaci chromosomû" i přes to, že byla mu 

 dána možnost, aby vyzkoušel původní praeparáty Tomopteris,- jež mu 

 jmenovaní manželé dali k disposici. Zvláště nezdá se mu provedeným 

 důkaz, že prvních 18 chromosomû před konjugací v mladých sper- 

 matocytech existuje, z nichž pak konjugací vzniká 9 „gespaltene 

 Balken" (p. 63). Naopak zdá se mu jistým, že 18 chromosomû na- 

 lézá se tu v podélném štěpení a že tedy nenastává redukce číselná 

 konjugací. Fick jde i dále, popíraje (p. 64) pouhé provedení důkazu, 

 že by se teničká vlákna mohla „konjugovati", ježto se „in statu na- 

 scendi" z klidného sítiva v jádru nalézají. To však svědčí o tom, že 

 Fick vůbec neměl příležitost tyto pochody z autopsie i u jiných zví- 

 rat neb rostlin sledovati, a že tedy činí závěry, jež neobstojí před 

 přísnou kritikou. Nemohli-li Schreinerových počítat chromosomy 

 vláknité u Spinaxe a Myxine, nelze z toho čerpati oprávnění, aby 

 Fick všeobecně popíral fakt nad míru významný, jímž jediné možno 

 vysvětliti pokračování typického vývoje. Závěrečné tvrzení Fickovo, 

 že „eine Konjugation vorher selbständiger Chromoso- 

 men nur eine unbewiesene und wohl einstweilen unbe- 

 weisbare Annahme ist" (p. 61) jest věta svědčící o nedokonalém 

 nazírání na věc. 



Ještě podivnější jest, že Fick dovolává se svědectví Goldschmid- 

 TovA, „eines auch auf dem Spezialgebiet so erfahrenen Mikrosko- 

 pikers", jenž vlastně ničím jiným nevyvrátil konjugaci Schreinero- 

 vÝMi dokázanou, než následující frásí v Zool. Zentralbl. 1906 (p. 

 612): „Ref. möchte zu dieser präcisen Arbeit bemerken, dass die vor- 



