6 XXI. F. Vejdovský: 



züglichen Abbildungen es erlauben, sich auch ohne Kenntnis der Pre- 

 paráte ein gutes Bild von diesen zu machen . . . Das, was als Chro- 

 mosomenkonjugation beschrieben wird, kann ebensogut der Ausdruck 

 der Differenzierung von Anfang an längsgespaltener Doppelchromo- 

 somen sein und die merkwürdigen Bilder in der Prä- und Metaphase 

 der ersten Reifeteilung werden viel ungezwungener auf Montgomery's 

 Weise erklärt (Conjugation end-to-end, Tetradentypus des Ref.)" 



Nebéřu tento výrok Goldschmidtův vážně, jako jsem se již dříve 

 vyslovil o hodnotě jiných jeho prací s velkou skepsí. To, co praví 

 o ScHREiNERovÝCH utvrzuje mne i na dále v přesvědčení, že nepro- 

 hloubil názor svůj o procesech zde vykládaných. 



Jinak nechci dále se rozšiřovati o námitkách Ficka, tím méně 

 GoLDSCHMiDTA proti paralleluí kopulaci chromosomů, ježto již manželé 

 ScHREiKEROVÝcH V prácí zajímavým způsobem psané i Mevesa i Ficka 

 i GoLDSCHMiDTA odbývají, bod za bodem vyvracejíce to, co jmenovaní 

 odpůrci proti opačným údajům Schreinerových uvádějí. Důvody a vy- 

 světlení Schreinebü jsou tak přesvědčivé a přehledné, že by se mohlo 

 za to míti, že věc je vyřízena, že nelze popírati již více podélnou 

 kopulaci dvou stejnorodých chromosomů. Podivno však! Všickni tři 

 výše jmenovaní autoři jako na dané znamení současně a v témže ča- 

 sopisu (Arch. für Zellforschung Bd. II 1908) opět pozdvihují hlasu 

 proti konjugaci. Ovšem způsobem nestejným, vůbec však věc nijak 

 nevystihujícím. Kladou-li Schreinerových otázku: „Gibt es eine pa- 

 rallele Konjugation der Chromosomen" na svou „Erwiderung an die 

 Herren Fick, Goldschmidt und Meves", odpovídá poslední z nich ka- 

 tegoricky: „Es gibt keine Konjugation der Chromosomen" a mohlo 

 by se z toho souditi, že uvede nové důvody k tomuto tvrzení. 



Pohříchu však jest tato odpověď Mevesova zcela zbytečnou, ježto 

 věc nijak nevystihuje, ba otázky vlastní ani se nedotýká. Autor za- 

 chycuje se na jednotlivých výrocích Schreinerových vedlejšího vý- 

 znamu, mluví opět o podélném štépení^chromosomů, o konjugaci tak- 

 řka ani nezavadiv. V odpovědích druhých dvou odpůrců možno zna- 

 menati značný krok nazpět vzhledem k prvotnému appodiktickému 

 tvrzení, že konjugace neexistuje. Spíše jeví se snaha již upraviti 

 cestu k uznání konjugace. Dotyčné práce Fickova a Goldschmidtova 

 vyšly však již po vyjití mých „Neue Untersuchungen". 



