XXVIII. 



O působivosti tavidel užívaných ve sklářství. 



Dr. V. Veselý. 



Srovnávárne-li chemické rozbory nejstarších nám zachovaných 

 skel antických až po skla z let osmdesátých minulého století shledáme, 

 — nepřihlížejíce k nepatrným přimíseninám jež do skel se dostaly 

 co nečistoty z výchozího materiálu — že vyškytá se v uich vždy 

 pouze těchto osm prvků: křemík, hliník, vápník, sodík, draslík, olovo, 

 železo a kyslík. V jakých vzájemných sloučeninách se tyto prvky ve 

 skle nacházejí jest otázkou dosud nerozřešenou, nejrozšířenější jest 

 však náhled, že sklo jest přechlazeným pevným roztokem a to, že 

 snadno tavitelné křemičitany tvoří tu rozpustidlo, v němž jednak 

 těžko rozpustné křemičitany, jednak kyselina křemičitá sama jest roz- 

 puštěna. Kysličníky, případně jejich soli, s nimiž tvoří kyselina kře- 

 mičitá snadno tavitelné křemičitany nazýváme tavidly; jmenovaných 

 prvků jsou to kysličníky sodnatý, draselnatý, železitý i železnatý 

 a olovnatý. Se všemi tavidly můžeme kyselinu křemičitou roztaviti 

 v různých poměrech v látku, která tvoří přechlazený roztok, t. j. 

 dříve ztuhne nežli se mohou vytvořiti v ní krystaly a zůstává tudíž 

 průhlednou. Poněvadž k těmto směsím můžeme ještě přidati, v růz- 

 ných poměrech kysličník vápenatý a hlinitý, vidíme že z uvedených 

 osmi prvků získati lze tavením v různých poměrech nepřehlednou řadu 

 skel. A přece jen malá část takových směsí poskytuje skla technicky 

 upotřebitelná. Ačkoli chemické i fysikální vědomosti antických národů 

 byly nepatrné, přece shledáváme, že už jim byla poněkud známa zá- 

 vislost fysikálních vlastnosti skla od chemického složení a ač tehdy 

 na fysikální vlastnosti skel přísných požadavků nebylo kladeno a také 

 přesně je neměřili, přece jen nejvýznamnější z nich pozorovali. Tak 

 také jim už bylo známo, že alkalie, totiž soda a draslo, usnadňují 



Věstník král. č. spol. nauk. Třída II. 



