6 XII. Jindř. L. Barvíř: 



vého, jakož i poznámka Goldschmidtova 11 ), nernají-li nékteré z četných 

 Bückingem popsaných nových ploch epidotu 12 ) původ svůj snad ve 

 skrytém dvojčatění, pohnuly mne srovnávati, jaký význam mohly by 

 míti jednotlivé plochy hemidomatické. kdyby objevily se na dvojčatně 

 orientované části krystalu, hlavně na lamelách dvojčatně vsunutých, 

 a považovány byly za plochy individua hlavního. 



I byl nejprve vyvinut cestou trigonometrickou převodný vzorec 

 pro hemidomata epidotová a sice následovně: 



Přijměmež s Kokšarovem ml. 13 ) pro epidot 



à:i:c— 1-57874:1:1-80362, 

 ß = 64° 36' 50". 



Pro délky os platí beze zřetele na znamení 



c -\- a cos ß c — m cos ß 



a m ' 



značí-li m délku osy — a dvojčete dle plochy T orientovaného, pří- 

 slušnou ku délce a klinodiagonaly postavení původního, při společné 

 délce osy c. 



Tudíž 



c c 



. . . . .(1) 





c 

 a 



— 



c 

 m 





: — 2 COS ß : 





- 0-357782 



Dle 



symbolů : 



















h 

 l 



— 



c : 

 a : 



: 1-80362 

 1-57874 "*" 



c 



a 



• 0-8753, 



1X ) Index der Kry stallformen der Mineralien, I. Band, p,ig. 562. 



12 ) Hugo Bücking: Über die Krystallformen des Epidot. Grothův Zeitschrift 

 für Krystallographie, II, 1878, pag. 321 — 429. 



1R ) 3anncKH etc. svrchu citované, str. 47, přepočteno v Dana: Mineralogy, 

 6. ed London 1892, pag. 516. 



