O dvou minetách a žule z okolí Jílového. 25 



penina magmatu, jsouc snadněji tavitelná nežli kyselejší část, zůstala 

 déle tekutou nežli hmota okolní, že krystalovala tudíž poněkud později, 

 za to však tím rychleji, čímž byly by vysvětleny i odchylné vlastnosti 

 struktury její. 



Zmíněné světlé partie charakteru přechodního mezi žulou a dio- 

 ritem přecházejí dalším rozmnožením alkalických živců a křemene na 

 žulu amribolicko-biotitickou, tato pak vymizením amfibolu na žulu 

 biotitickou barvy celkem světlé. Ze žuly biotitické zkoumal jsem 

 vzorky ze Žampachu a Kněží Hory. 



Biotitickou žulu od Žampachu skládají větším dílem živce, menším 

 dílem křemen a nejmenším biotit jakožto součástky hlavní; akces- 

 soricky vyškytá se mikroskopický apatit, drobný arsenopyrit a zrnka 

 neb jehlice rutilu, malounko pak oblých zrnek titanitu. 



Struktura jest hypidiomorfní, živce jsou dílem krystalograficky 

 omezeny, dílem allotriomorfně, často však blízky omezení idiomorfnímu, 

 křemen a biotit allotriomorfní. Křemen bývá často drobný a obyčejně 

 zubatě nebo laločnatě jest omezen. Velikost živců činí průměrem 

 kolem l 1 ,, mm, křemene kolem ;i / 4 , biotitu pak kolem 1 j 2 mm. 



Povaha živců není všude stejná; ve vzorku biotitem bohatším 

 nalezeno jest mimo Orthoklas hojné plagioklasu, a sice kyselého oli- 

 goklasu i oligoklasu prostřední směsi s dosti rozšířenou strukturou 

 zonální, a v jádru zrn nezřídka se strukturou mikroperthitickou, čímž 

 upomínají na živce přechodní íacie amfibol obsahující. Orthoklasy 

 mívají kraje sodnatéjší nežli vnitřek; v partii, obsahující jen málo 

 biotitu, Orthoklas převládá, plagioklasy ustupují, a zonální rozdíly 

 Btavby krystalově jsou nejen méně hojny, nýbrž často i zřetelně slabší. 

 Jest patrno, že úbytkem biotitu hornina stává se kyselejší. ' Zároveň 

 však lze znamenati, že biotit žuly biotitické má zřetelně slabší 

 zbarvení, nežli týž facií amfibol obsahujících, ježto pak i rud pozoruje 

 se málo, hornina jest ještě i železem chudší. Tou biotitu jde ve 

 výbruse poněkud do červenava, sám uzavírává něco původního rutilu, 

 a poněvadž rozkladem biotitu na chlorit vylučují se drobné jehličky 

 rotílovéj pochází asi červenavé to zbarvení — aspoň z části — 

 od titanu. 



Biotit obsahuje Bašto drobné tmavé dvůrky, ponejvíce kulaté 



kol uzavřených okrouhlých inikrolitliíi, někdy tóx podlouhlé koleni 



drobných slonpkfl apatitových. 



\i enopyrit, jsa uzavřen nejčastéji v hiotitech, jest zřejmě pů- 

 vodní loncastl borniny. 



