BULETINUL SOCIETĂŢII ROMÂNE DE ŞTIINŢE 339 



A căzut in nesimţire spune bolnavul şi când s'a deşteptat n'a mai putut vorbi. 

 Traumatismul care 1-a suferit şi in special cel laringial, a fost suficient ca să evoace 

 in mentalitatea bolnavului ideia că nu va mai putea vorbi şi a rămas mut. A fost 

 deci, un fenomen de autosugestiune. Ca probă că a fost aşa, este faptul că fenome- 

 nul acesta a cedat prima oară in urma sugestiunii în stare de hypnoză (?) ca şi in 

 urma sugestiunii in stare de veghie. Persuasiunea făcea ca fenomenul acesta să se 

 amendeze intru câtva, însă fără să obţinem o revenire completă, care nu era posi- 

 bilă decât întrebuinţând sugestiunea în stare de hypnoză (?), 



S'a făcut şi contra proba ; astfel s'a sugerat bolnavului tot in stare de hypnoză (?) 

 că nu va mai putea vorbi şi mutizmul a reapărut pentru a redispăreâ în urma tot a 

 sugestiunii. 



Toate aceste stări de hypnoză au fost practicate cu succes Ia început numai de 

 d-1 Profesor G. Marinescu. 



OBSERVAŢIUNEA II 



Este vorba de bolnava S. R., în etate de i8 ani, care prezintă accese de mare 

 hysterie. Boala ar fi început acum trei ani, când a fost internată,pentru o afecţiune 

 oculară, în spitalul din Piatra-Neamţu. După patru zile de la intrarea în spital, în- 

 tâmplându-se ca un bolnav să intre in salonul femeilor şi să le bată, repezindu-se 

 şi la dânsa, i-a aruncat în cap o cană cu apă. Nu a mai putut de atunci vorbi, s'a 

 speriat foarte tare. 



Mutismul a durat timp de trei săptămâni, după care timp a început a articula 

 câteva cuvinte, iar după cinci săptămâni şi-a recăpătat complet vorbirea. De la rea- 

 pariţia vorbirii i-au reapărut accesele de mare hysterie pe cari le are şi acum. 



Bolnava se pretează la sugestiunea în stare de hypnoză, iar în timpul acceselor 

 prezintă zone de anestezie. 



S'a atras de mult atenţiunea asupra mutismului hysterie şi mai 

 ales asupra afoniei ce pot surveni în cazul afecţiunilor laringeale 

 şi pulmonare, precum şi a traumatismelor pe aceste regiuni. De 

 altfel acest din urmă fapt reiese destul de clar din prima observa- 

 ţiune. 



Charcot a insistat atât de bine asupra aspectului ce-1 au aceşti 

 bolnavi. Ei nu au înfăţişarea slăbită şi bolnăvicioasă a hemiplegi- 

 cului organic, nici nu se observă la dânşii o slăbire a intelectuali- 

 tăţii lor ; din contră, figura lor pare vioaie şi inteligentă, sunt ex- 

 presivi, înţeleg total, dar, după cum zice Charcot : » Nu îndrăs- 

 nesc de a răspunde * . 



Ei nu deschid gura, nu emit sunete, răspund prin semne şi 

 caută să scrie imediat ceeace doresc să transmită. Se pare că r<ei 



