BULETINUL SOCIETĂŢII DE SCIINŢE 197 



din perioda precedentă. Deşi deja din vecul al 1 8, filosoft ca Leib- 

 nitz şi Herder recunoscură legătura şi unitatea vieţeî organice pe 

 păment şi deşi teoria transformismuluî şi a descendenţe* animale- 

 lor unele din altele era susţinută în Franţa chiar pe timpul lui Cu- 

 vier de către Lamark, totuşi teoria revoluţiunilor a stat încă în 

 pici6re pană la 1859, când apare cartea lui Darwin asupra ori- 

 gineî speciilor, care a exercitat o influenţă colosală asupra tu- 

 turor ramurilor sciinţelor naturale. 



Cum se întemplă de obiceiti în sciinţă când o teorie seducătore 

 stăpânesce spiritele, geologi! căutaţi pe atunci să aplice teoria re- 

 voluţiunilor la explicarea multor probleme geologice. Aşa dacă în- 

 tr'un loc se observa un strat stând discordant pe un altul, explica- 

 rea dată era că în timpul ce s'a strecurat între depunerea acestor 

 straturi a avut loc o revoluţiune a globului, şi cu cât observaţiunile 

 se înmulţeau, cu atât şi numărul revoluţiunilor crescea necontenit, 

 aşa că din vr'o 1 2 pe care le stabilise Cuvier la început, ajunsese 

 mal târziu la 27. Fie-care geolog 'şi făcea un titlu de glorie a des- 

 coperi în regiunea lui o revoluţiune nouă. 



In privinţa causeî formare! munţilor, ideia cea maî respândită 

 până la 1875, era aceia propusă de Leopold de Buch deja de prin 

 1827 şi numită teoria craterilor de ridicare. După acesta teorie 

 munţii s'ar lî format de o-dată prin eşirea unei magme fluide de a 

 lungul unei linii, care trebuia să devie axa muntelui ; prin împinge- 

 rea mase* de roce topite, straturile de deasupra ale pămentuluî au 

 fost ridicate şi împinse spre drepta şi spre stânga liniei de ridicare, 

 constituind ast-fel un lanţ muntos. Munţii nu ar fi deci după ideia 

 lui Leopold de Buch de cât nisce ridicaturi produse de puterile 

 vulcanice, un soiţi de vulcani avortaţi, în interiorul cărora s'ar afla 

 un simbure eruptiv, iar prin prejur un învăliş de straturi sedimen- 

 tare dispuse simetric de o parte şi de alta a axei muntelui. 



Pe la 1850 Elie de Beaumont caută să dovedescă în opera sa 

 «sur le Systeme des Montagnes» că la fie-care revoluţiune a glo- 

 buluî trebue să conrespundă astăzi pe suprafaţa pămentuluî câte 

 «un sistem de munţi». A determina direcţiunea, distribuirea geo- 

 metrică şi vîrsta relativă a acestor sisteme de munţi, a fost problema 

 întregeî sale vieţi. Cum vedem teoria lui Elie de Beaumont, nu era 

 de cît un corolar a teoriei revoluţiunilor a lui Cuvier. 



