o histogenesi Leydigovy „punktsubstance" u Clepsiny. J^7 



větší, takže ve stadiích takových (fig. 9.) na praeparatech barvených 

 Heidenhainským haematoxylinem železitýni, shledáme od medianní 

 buňky dva docela černě se barvící výběžky, jež na dorsalní straně 

 docela splývají v nerozlučný celek s pochvou neurilemovou. Již zde 

 (viz fig. 9.) můžeme vystihnouti vlastní strukturu těchto výběžků. 

 Ona shuštěná plasma zmíněná nezůstává homogenní, nýbrž difteren- 

 cuje v sobě jednotlivé velmi tuhé fibrilly, které probíhají skrze ony 

 výběžky a vplétají se na dorsalní straně do neurilemu, na druhé straně 

 dole vidíme je tu a tam jakoby volně splývati do protoplasmy své 

 matečné buňky, Velice Často se stává, že se haematoxylinem zčernalé 

 výběžky medianních buněk jeví pouze co ostré, hladké, na celém prů- 

 běhu stejně tlusté fibrilly, jež se teprve blízko u neurileraové pochvy 

 zužují a blednou, a tak jakýmis žíhanými kuželíčky v ní vyúsťují. 

 Příkladem toho je fig. 10. na přiložené tabulce. Vedle dvou veskrze 

 probíhajících fibrill zříme při jejich basi úřezky dalších dvou o stejné 

 struktuře — věc, která napovídá, že každá medianní buňka má více 

 výběžků. O tom zřejmé svědectví vydává podélný řez medianní, ve- 

 dený skrze čtyři ganglia za sebou, zobrazený na fig. 11. Jak jsem se 

 výše zmínil, a jak ostatně od dob Hermannových je známo, obsahuje 

 každé ganglion břišního pásma nervového dvě medianní buňky. V tomto 

 řezu shledáváme tedy osu medianních buněk — vždy dvěma a dvěma 

 odpovídá na ventralní straně skupina gangliových buněk, vždy od 

 sousední skupiny hlubokým zářezem, vzniklým stažením celého zvířete 

 a tím také pásky břišní oddělená. Tato kontrakce celého nervstva nemálo 

 přispěla vedle zvláště zdařilé tinkce haematoxylinem železitým, že 

 znamenitá struktura buněk medianních velmi nápadně vznikla. Až na 

 sednu z nich zasaženy jsou všechny buňky medianní centrálně. Vět- 

 šina z nich ukazuje, podobně jako se to jevilo na příčném řezu, dva 

 hlavní, nápadné cípy, které zdánlivě se na basi větví v řadu fibrill 

 k dorsalní straně směřujících. Při bližším pozorování objeví se fibrilly 

 každá co samostatný útvar, bez jakéhokoliv rozvětvení. Průběh jejich 

 dá se však sledovati také centripetalně, a to dosti hluboko do proto- 

 plasmy. Z toho vyplývá, že fibrilly tyto nejsou snad pouhými ztuh- 

 lými výběžky protoplasmy, jak Erik Müller přijímal pro buňky epen- 

 dymové i neurogliové. Praví totiž (Arch. f. mikr. Anat. Bd. 55, pg. 30), 

 že obojí „entweder in einen kleinen, ungefärbten, kegelförmigen Fort- 

 satz auslaufen der direkt in den Zellkörper übergeht, oder sich in 

 feine Fibrillen auflösen, die in der Peripherie der Zellen, sich oft 

 bogenförmig in einen der nächstliegenden Ausläufer fortsetzend, ver- 

 laufen". Proti tomu se ale obrací Joseph (1900). Dle našich zkuše- 



Věstník král. čes. spoL nauk. Třída U. 2 



