o histngeuesi Leydigovy „punktsubstance" u Clepsiny. 25 



jakého základního rozdílu mezi nimi však není. Odvolává se na Leü- 

 CKARTA, dle něhož u Akaleph na př. a Nemertinů není žádných prý 

 gangliových buněk „sondern eben die gleichmässige Pimktsubstanz 

 das verzweigte nervöse Röhrensystem anfülle" (pg 61). Z toho nutně 

 musíme souditi, že původně Leydig nepovažoval svoji punktsubstanci 

 za něco eminentně nervového, nýbrž přijímal vedle ní ještě nervové 

 složky jiné. Výše, 1. c. pg. 58, dí: „Die Nervensubstanz erscheint 

 morphologisch auch hier als Zelleninhalt und als streifige, den Fi- 

 brillen der Vertebraten entsprechende Materie." Dále pak, pg. 182, 

 praví konečně: „Die Nervencentren (Gehirn und Ganglien) sind Ag- 

 gregate Y OR Nervenzellen und fibrillärer Nervensubstanz, welch letztere 

 . . . auch einen mehr ausgesprochenen Charakter wirklicher Fasern 

 angenommen haben kann." Je zjevno, že původní pojem Letdigûv 

 o punktsubstanci není docela ostrý, daleko ne tak, jak jiní po něm 

 přijímali. 



Ve svých „Untersuchungen etc." r. 1883 udává, že celé nerv- 

 stvo sestává ze spongioplasmy, tvořící „Balkennetz" a rozšiřující se 

 co tuhé vláknité linie i do nervových kořenů, a pak z polotekuté 

 hyaloplasmy, která je vlastní nervové. 



Vláknité tuhé linie při bližším pozorování (Zelle und Gewebe 

 pg. 166) jeví se co podélné pruhy podpůrné sítě — a to, co jeví se 

 jako zrnka, jsou body doteku jednotlivých sten této sítě spongio- 

 plasmatické. 



Po Lbydigovi rozdělili se všichni, kdož o této věci pracovali, na 

 dva tábory: jedni přijímali jednotnou punktsubstanci co sít anebo 

 spleť vláknitou, do níž se rozptylují výběžky buněk gangliových. 

 Tato strana kreslila ve svých pracech síť tuto velmi zřetelně. Nej- 

 patrněji z nich činil tak Haller (1889). Četní tito autoři však 

 v hlavních bodech úplně se shodovali, v čem nemalou roli hrála ta 

 okolnost, že právě v tomto táboře nalézali se pozorovatelé nejbystřejší. 



Druhá strana, jež přijímala „hyaloplasmu" po vzoru Leydigova 

 modifikovaného pozdějšího názoru, není tak četná a nemá také tolik 

 věcných a tak přesvědčivých dokladů co strana prvá. K ní patří 

 mimo Leydiga samého hlavně Nansen a Rohde. Po nich přijal theorii 

 hyaloplasmy nervové i do své učebnice Hatschek. Nelze upříti, že 

 tato théorie, vášnivě hlavně se strany Rohdeho hájená, způsobila 

 spíše jakýsi krok nazpět než ku předu. 



Řekli jsme právě, že autoři, přijímající síť punktsubstance 

 v centrálních gangliích bezobratlých opírali svoji nauku o skutečná 



