2 V. Jar. Milbauer a Vlád. Staněk: 



zkoušce s čistou vodou jeví stejnou intensitu světelnou. Pro roztoky 

 stejné barevné byla maximální chyba vyšetřena pro naše případy 

 následujícími pokusy. 



Do kyvety kolorimetru Ibmm uvnitř široké vpraveny amonia- 

 kální roztoky mědnaté a' sice přibližné Vio ^7 V50 '*? Vioo*^) j^ž obsa- 

 hovaly postupné v 1 cc 



3,04 mg mědi a 19,6 mg amoniaku 

 0,607 „ „ „ 11,3 „ 

 0,308 „ „ , 1,96 „ 



Do nádržky dán týž roztok. Při vyrovnání polí do stejuého za- 

 barvení (což se musí alespoň třikráte opakovati), shledáno, že na škále 

 ukazovatel nalézal se na dílku 14,9— 15 (mm) při počasí jasném; při 

 obloze úplné zatažené mraky min. 14,7 (mm). Kolorimetr postavován 

 na velký arch bílého papíru nelesklého; pozorováno vždy v odra- 

 ženém světle. 



Jakožto základní roztoky voleny byly vedle amoniakalných modrých 

 roztoků, již uvedených, i roztoky síranu měďnatého bez amoniaku, ze- 

 lenomodré, v různých koncentracích, tak že i"" odpovídal 1,24 m^r 

 (min.) až 49,77 tng (max.) ; seznáno, že koncentrace byla úměrná přímo 

 intensitě zbarvení. Oboje roztoky chovány v dobře uzavřených láhvích 

 a chráněny před přímými paprsky slunečními. Zbarvení tekutin amo- 

 niakálních bylo občas kontrolováno srovnáním s barevnými skly stej- 

 ného odstínu a shledáno nezměněným. Množství mědi v srovnávaných 

 roztocích určováno elektrolysou po okyselení kyselinou dusičnou. 



Při práci postupováno tak, že zkoušený roztok dán byl do nádržky 

 kolorimetru, tekutina srovnávací o známém titru do kyvety, o výše 

 poznamenaném rozměru. Každý z pozorovatelů učinil tri i více po- 

 zorování, z nichž brán pro výpočet střed. 



Znamená-li obecně 



«j množství mědi, obsažené ve volumu v^ a odečteme-li na ko- 

 lorimetru 

 Wj dílců při srovnávání se základním roztokem^ kde množství 

 a médi jest obsaženo ve volumu v při tlouštce prohlížené vrstvy 

 í^j, jest intensita zbarvení neznámého roztoku vzhledem ku zá- 

 kladnímu dána vzorcem: 



a t\ n 

 a, v n. 



