Vejdovskyella comata (Mich.) a „Nais hammata Timm". 5 



Vzájernoý poměr délky obojích štětin jest 1:8. 



DiTLEvsEN ovšem správně požaduje, aby k definitivnímu stano- 

 vení, jedná-li se zde o jednu či dvě specie, bylo provedeno pečlivé 

 spracování anatomické, což platí též o jiných druzích Naidomorphû: 

 než i vnější poměry štětin jsou u našeho druhu kriteriem tak pěkným, 

 že již i při povrchním ohledání totožnost obou domnělých specií jest 

 ihned zřejmou. 



Co se týče rozšíření geografického našeho druhu, tož zjištěna 

 dosud Vejdovskyella comata v Čechách, Velké Britanii, Francii, Ně- 

 mecku, ve středním Rusku a Dánsku. 



Fig. 3. Dva svazky štětin břišních. 



Pro srovnávací morfologii Naidomorphû jest důležitým poža- 

 davkem, aby se u jednotlivých rodů vyšetřila přesně končina, v níž 

 se tvoří zona pučení. Pro největší část dosud známých rodů základ 

 této zóny neznáme, neboť v této příčině vykonáno dosud málo. Jest 

 tedy v tom ohledu každý příspěvek vítaným, zvláště u rodů tak vzác- 

 ných, jako jest Vejdovskyella. Jak ukazuje zobrazení tohoto druhu 

 (obr. 1.), jeví se exemplář mnou pozorovaný ve stadiu pučení, kde 

 zadní zooid dosud nejeví základu hlavy. Přední individuum čítá 

 14 svazků štětin hřbetních a zakončuje ztluštěním hypodermálním 

 jakožto zadní polovinou zóny pučení, i bude tedy jeho vzorec 

 l-\-ll-\-x, při čemž I značí segment hlavový, 17 počet segmentů 

 trupových a x počet segmentů, jež se ze zouy pučení vyvinou. Zadní 

 zooid postrádá segmentu hlavového vyvinutého a bude tedy jeho vzorec 

 (1)4-12 + ^. 



Dle posouzení tedy jediného exempláře možno předpokládati, že 

 zona pučení u Vejdovskyella comata nalézá se za segmentem 18. 



