o novém slepém blešivci, Typhiogammarus n. sbg. 5 



Po Chiltonovi jest to pak W. F. de Vismes Kaue, jenž v nej- 

 novější době pracuje o subterranní fauně korýšů ostrovů Velkobritských. 

 Význam nálezů tohoto autora oceněn níže. 



Za základní práci o fauně podzemních blešivců platí bez odporu 

 monografie tatranských Gammaridů od Wrzešxiovského, byť i nebyla 

 s dostatečnou blahovůlí přijata se strany Della Valle a Hamanna, 

 o jichž pracech úsudek vynesli jsme výše. Wrzešniovskému dostalo 

 se ku zpracování i materiálu z Cech, kde od let všímáno si jednot- 

 livých nálezů nejobyčejnějšího druhu studničného, Niph. puteanus. 

 Skoro každý nález tohoto blešivce byl u nás svědomitě konstatován, 

 leč nelze tvrditi, že vždy týž druh byl správně určen, ano spíše 

 druhdy i s jiným rodem (Crangonyx) zaměňován. Jest jisté, že v Cechách 

 teprve od r. 1882 systematicky věnována přesnější pozornost korýšům 

 podzemním. Těhož roku totiž vyšla monografie Vejdovského o zvířeně 

 studní pražských, kde uveden netoliko obyčejný N. puteanus (ještě 

 pod rodovým jménem Gammarus), nýbrž i obdivuhodná a největšího 

 zájmu v kruzích zoologických vzbuzující Bathynella natans, příslušící 

 dle Calmaíía s australským rodem Anaspides tasmaniae G. M. Thoms. 

 do zvláštní nové skupiny Arthrostrak, již Gbobben ve své Zoologii 

 označuje jakožto „Anomostraca". 



Po tomto skutečně památném nálezu Bathynelly následoval 

 druhý pozoruhodný objev Vejdovského r. 1896, kdy v samém sou- 

 sedství Prahy, v podzemních vodách Radotínských u větším množství 

 shledán v Evropě skoro zapomenutý blešivec Crangonyx suhterraneus . 

 Kdežto totiž v Anglii a Mnichově byl před tím tento druh po jediném 

 exempláři znám a tudíž nedostatečně popsán, mohl Vejdovský na českém 

 materiálu zvláště důkladně propracovati veškery orgány, jmenovitě 

 smyslové, z nichž oči jsou pouze skvrnami pigmentovými zastoupeny. 



Od té doby otázku stupně zakrsání orgánů zrakových u jednot- 

 livých Gammaridů podzemních nespustil již Vejdovský se zřetele, 

 shledávaje v ní důležitý všeobecně biologický doklad pro nauku o po- 

 zvolném a nestejně u rušných druhu pohračujícím mJcrsávání orgánů; 

 nikoliv mutace, nýbrž vývoj ponenáhlý jest tu hlavním činitelem. 

 Těmito otázkami zabývá se další práce jeho z r. 1901, především 

 pak z r. 1905, založená na materiálu z Mnichova a Irska, v níž 

 ukázáno na různý stupeň zakrsání zrakových ústrojí od prvého po- 

 čátku až do zániku nervu optického v postupné řadě všech známých 

 rodů slepých. Mimo to pak stanoví definitivně samostatnost druhu 

 N. Caspary ze studní mnichovských, jenž až do té doby stotožřiován 

 byl s anglickým N. Kochiamis. 



