2 XII. F. Vejdovský: 



ným elementům vaječným, cytoplasme, jádru a tělisku dělícímu, čili 

 centriole. Tento požadavek vycítili sice již mnozí badatelé (Mertens 

 1895, van Bambeke 1897, zvláště ale Van der Stricht); leč jednak 

 tehdejší názory o domnělé samostatnosti t. zv. centrosomu, jednak 

 nedokonalost známostí o autonomii centriol a konečně předpokládání 

 o nutném působení žloutkového jádra na tvoření žloutku : tyto veškeré 

 argumenty byly příčinou, že se vlastní podstata věci poznati nemohla. 



Z té příčiny jest nutno revidovati celý vývoj vajíčka od stadia 

 synapse až do plného vývoje prvého vřeténka zracího, zvláště ohledně 

 procesů, které se na periferii jádra odehrávají. Předmět sám jest sice 

 nad jiné obtížným z příčin technických, ježto elementy tak subtilní, 

 jako jsou centrioly, v husté hmotě žloutkové v jich kontinuitě jen 

 s velikými obtížemi sledovati lze a nutno ovládati v příčině této zku- 

 šenosti získané z objektů příznivějších, jako jest rýhování vajíčka 

 a dělení buněčné vůbec. Práce tato pak nevznikla z otázky, co jest 

 vlastní příčinou vzniku t. zv. jádra žloutkového, nýbrž považována 

 budiž za episodu z celkového vývoje vajíčka, jevící se jakožto stadium 

 takřka nevyhnutelné, ovšem ale přechodní a ukazující, že centriola 

 jest význačným činitelem při veškerých pochodech činnosti buněčné. 



K řešení této otázky dospěl jsem totiž cestou nahodilou, zkou- 

 maje t. zv. předchozí stadia zraní vajíček různých rodů roupie, jako 

 Enchytraeus a Fridericia. U všech druhů těchto rodů stejné processy 

 za sebou následují, u všech vzniká a zaniká „jádro žloutkové" touže 

 cestou, jakož poměrně nejpohodlněji vystihnouti lze na druzích Enchy- 

 traeus humicultor Vejd.,*) E. adriaticus Vejd., Fridericia hegemon 

 Vejd. a Fr. Perrieri Vejd. Tudiž materiál ku kontrole jest všudy 

 daný a v okolí pražském, hlavně ohledně Fridericia hegemon (Závist, 

 Jarov a Hloubětín) snadno přístupný, kdežto Enchytraeus humicultor 

 v okolí Prahy jen roztroušeně se objevuje a pro hojnější materiál 

 pokusný se v umělých kulturách (kompostech) pěstovati musí. 

 Zvláště velikými centriolami se vyznačující Ench. adriaticus v hojném 

 počtu žije na pobřeží Adrie u Terstu (Muggia). 



*) Ve své znamenité monografii ztotožňuje Michaelsen druh, který jsem 

 před 25 lety jakožto Ench. humicultor Vejd. popsal a přesně definoval se starou 

 specií Henleovoü „Ench. albidus 11 . Již ve svém díle „Monographie der Enchy- 

 traeiden" dokázal jsem, že název „Ench. albidus" může platiti pro kteroukoliv 

 specii, že popis jeho se hodí zvláště pro všecky druhy Fridericií. Nyní jsem znovu 

 srovnal popis Henleův a nedovedu si vysvětliti krok Michaelsenův, jenž vůbec 

 a nijak nedokázal a dokázati nemohl, že by Ench. humicultor odpovídati mohl 

 „Ench. albidus Henle". 



