12 XII. F. Vejdovský: 



a splývá s ooplasmou beze stopy, kdežto radiace sekundární vede 

 ku tvoření vřeténka zracího. 



Jinak objevují se v literatuře *) četné jiné zprávy a vyobrazení 

 vajíček ve vývoji se nalézajících, u nichž neděje se zmínky o „jádru 

 žloutkovém," nýbrž struktury, této změněné plasmě odpovídající, 

 zcela v jiném smyslu se vysvětlují. Neměl jsem času ani příležitosti 

 veškeré podobné zprávy zevrubně sledovati a posuzovati, uvedu však 

 předce aspoň jeden příklad, kterýž jasně ukazuje, že jednak nedo- 

 konalé methody, jednak úryvkovitá pozorování vývoje vajíčka může 

 vésti k závěrům zcela odchylným, ovšem ale bludným. 



O. Schultze, zvláště ale Lebrun ve svých pracích o zraní 

 vajíček obojživelníků vykládají, jmenovitě Lebrun u rodu Diemyctilus, 

 že míšek zárodečný (jádro vaječné) již v ranných stadiích svého vý- 

 voje, za změny prvotných chromosomů (nucleolů Lebrün), vypuzuje 

 (prý stahováním jádra) ze svého obsahu tekutou šťávu skrze blánu 

 jadernou do vůkolní cytoplasmy, která se zde, jako homogení hmota 

 na periferii shromažďuje, tvoříc zde široký dvůrek, upomínající na 

 naše obrazy perinucleárného dvůrku u jádra Fridericia hegemon. Tím 

 prý lze vysvětliti zmenšení míšku zárodečného. (Lebrun zobrazuje 

 tyto své nálezy zvláště u Diemyctila na obr. 5. — 10.) Nemůžeme 

 zevrubně rozebírati veškeré názory Lebrunovy, jež o této věci pro- 

 slovil, zvláště také ne o domnělé kontrakci „retikula" jaderného (dříve 

 u Bána a Bufo vykládal tyto dvůrky jakožto zvláštní tvar tak zv. 

 vedlejšího jádra). 



Dle všeho nesledoval Lebrun prvotný základ centrosfer na mla- 

 dých vajíčkách kalifornického obojživelníka a tak ušly mu veškeré 

 změny, jež končí změnou radiace v obvodu jádra, jevící se jakožto 

 dvůrek hyalíní cytoplasmy. Kterak si představuje transsudaci šťávy 

 jaderné skrze blánu, která v těchto stádiích beze změny existuje, 

 Lebrun vůbec neudává a také sotva onu kontrakci sítiva jaderného 

 na fixovaných praeparátech pozoroval. 



Jestli se tedy v starší době vykládaly žloutková jádra za „hy- 

 pertrofické centrosomy" nemá to dnes nijakého významu, ježto pojem 

 centrosomu z tohoto výkladu nijak jasně nevysvitá. Ve žloutkových 

 jádrech nejvíce jest nápadnou paprsčitost, jež právě těmto tělískům 



*) Zevrubnější přehled literatury o „jádru žloutkovém" podal nověji 

 Waldayee ve velké rukojeti vývojezpytu obratlovců, již vydává O. Hertwig. 

 (Odstavec „Die Geschlechtszellen"). Stručnější rozbor v téže příčině obsažen i ve 

 známé rukojeti vývojezpytu „der wirbellosen Tiere" II. Teil, od Koeschelta 

 a Heidera. 



