16 XII. F. Vejdovský: 



Wilson tedy vykládá vznik asterů s jich centrálními tělísky ja- 

 kožto výsledek činnosti, která jest vždy téže podstatné povahy, ale 

 různého stupně vývoje, a že se tvoří při umělé parthenogenesi vždy 

 „de novo" tak jako prvotné rýhovací vřeténko. Ohledně této poslední 

 věty nemožno nám souhlasiti s Wilsonem, když víme, že radiace exi- 

 stuje již při normálním vývoji v mladých oocytách, že později paprsky 

 vyhasínají tvoříce hmotu t. zv. žloutkového jádra, že však tytéž cen- 

 trioly dále existují a v době úplného vývoje žloutku opět tvoří centra 

 radiace pro vznik polárních sfér. Tedy vřeténko tohoto jádra vaječ- 

 ného jest pokračováním normálného vývoje ku tvoření vřeténka zra- 

 cího, kteréž při parthenogenesi umělé stává se vřeténkem rýhovacím. 



Centrioly byly zde tedy substrátem hmotným, pokračujícím a ne- 

 vznikly „de novo". 



Dle naších výše uvedených výkladů mohou se centrioly mladých 

 oocyt buď na obou pólech neb jen na jednom pólu děliti, což jest 

 opět normální jev. Dle pokusů Wilsonových a Morganových může 

 se však dělení prvotných centriol urychliti a opětně zmnožovati, patrně 

 intensivnějším podrážděním magnesia atd. Wilson sám popisuje a kreslí 

 řadu dělení centriol na pólech jádra vaječného, jich rozmnožování 

 a postupné dělení netoliko na periferii jádra, nýbrž i na periferii va- 

 jíčka v cytoplasme. (Srov. obr. 47. atd.) 



Tu tedy nepovstávají centrioly „de novo", nýbrž mají svůj původ 

 v centriolách starších a jen účinnost solí patrně působí na rychlý 

 postup rozmnožení jich. Dle naších „Umbildung des Cytoplasma" 

 nejsou sféry a radiace pivotné jak Wilson za to má. Dokázali jsme 

 cestou exaktní, že centriola jest prvotná, že po jistých dobách 

 vzbuzuje podráždění ve vůkolní plasmě a ji ve tvaru ř radií, čili proudů 

 plasmatických, k svému okolí svádí, kdež se soustřeďuje jako t. zv. 

 centrosom Boveriho, čili naše centroplasma. To jest tedy pochod sekun- 

 dární, vyvolaný centriolou. Při určitém stupni vzrůstu dělí se pak 

 centriola uvnitř centroplasmy tímtéž spůsobem jako kreslí Wilson. 



Zkrátka při umělé parthenogenesi nepovstávají radiace „de novo", 

 nýbrž mají svůj věcný substrát činnosti v centriolách, které existují 

 prvotně na pólech jádra vaječného. 



Nedávno Boveri proslovil" větu, že „centrosomy" nemají té hod- 

 noty jako chromosomy. S tím zajisté lze souhlasiti ohledně různosti 

 funkce obou elementů, avšak význam obou jich jest veliký, třeba že 

 každý jiným směrem se nese. Speciálný fysiologický význam centriol 

 jest právě téže ceny jako chromosomů. Vrátíme se však ku svým ná- 

 lezům a srovnáme je s tím, k čemu vede nauka o umělé partheno- 



