O původu a osudech t. zv. jádra žloutkového. ] 7 



genesi. Dle všeho nejsou figury, jak je líčí Wilson a jeho předchůdci, 

 jen tak nahodilé a nevznikají figury paprsčité „de novo", čemuž nutno 

 as tak rozuměti, že snad vznikají nahodile v cytoplasme. Dle mého 

 soudu musí míti každá figura svůj substrát v existující centriole, k níž 

 sekundárně sbíhají se paprsky a tvoří se centroplasmy. Stará centriola 

 opět se dělí a z ní vznikají dceřinné sféry paprsčité. Yše povstává 

 prvotně v centru a odtud pokračuje k periferii. 



Vezmeme-li zřetel k figurám 55. — 58. pojednání Wilsonova, jest 

 jisto, že centrioly prvotně v klidu se nalézají, a jak on sám udává, 

 těsně na bláně jaderné leží. To jsou „centrosomy" Wjlsonoyy, kteréž 

 ale odpovídají našim centriolám. Zrovna tak nalezli jsme centrioly 

 v klidu na jaderné bláně zrajícího vajíčka uložené. V jisté době sbí- 

 hají k nim paprsky, což možno pokládati za moment, kdy centriola 

 působí na vňkolní cytoplasmu. Vůči umělým pokusům magnesiem jest 

 jisto, že se centriola prvotní podráždí touto agencí a přivádí se k rych- 

 lejšímu dělení po sobě se opakujícímu. 



Rozdělené takto centrioly rozptýlí se dále od prvotní své posice 

 ze sousedství jádra, k nim sbíhají radie, tvoří se centroplasmy, am- 

 fiastry, centrioly opět se dělí a to se opakuje působením magnesia 

 rychle za sebou v celém obvodu cytoplasmy. 



Centrioly v cytoplasme působí attraktivně na tvoření radií, a tak 

 povstanou figury, jež Wilson kreslí. Centrioly dělí se dle Wilsona 

 úplně tím způsobem, jak jsme ukázali v ceutroplasmách u Rhynchelmis. 



Umělá parthenogenesa má tedy svůj původ v rychlém dělení 

 prvotních centriol, jež prvotně na pólech jádra leží, odtud ale roz- 

 šiřují se produkty dělení k periferii vajíčka a utvoří normálně centro- 

 sfery, kolem nichž mohou vzniknouti samostatné úseky cyto- 

 plasmatické. 



Přijde-li taková centriola při otřásání vajíček do fragmentů va- 

 ječných, a povzbuzen-li tento fragment umělými agencemi, povstanou 

 zde centra dělící, paprsky, centroplasmy a centrioly, jak je právě 

 líčí Wilson. 



Tento výklad, opřený fakty výše popsanými, odporuje tedy mí- 

 nění W t ilsonově, že prvý „centrosonr může býti tvořen též v cyto- 

 plasme, vzdáleně od jádra, ano i v enucleovaných fragmentech, jak 

 již dříve proti tomuto výkladu Wilsonově Boyeri stanovil. Jsou-li 

 totiž „cytastery" Wilsonoyy pravými „centrosomy", musí se vyvinouti 

 pouze multiplikací prvotného „centrosomu", t. j. rozdělením našich 

 centriol. 



Věstník král. čes. spol. nauk. Třída II. 2 



