2 XV. F. Vejdovský: 



Právě týž autor vykládá ony buňky za „intravasale Lymphor- 

 gane", srovnávaje je s podobnými tělísky, které jsem r. 1884 objevil 

 v srdci druhů Aeolosomy. Lang s emfásí prohlašuje buňky tyto za 

 „ sedentaere Blutkörperchen ! " 



Aniž by býval o prvých mých zprávách ajýkladech věděl (aspoň 

 jich necituje, spíše dovolávaje se jen nekritického díla Beddardova), 

 popisuje r. 1895 a 1897 J. Nusbaum*) u některých roupie veliké 

 buňky, jež se stěnou cévy hřbetní pomocí výhonků jemných a i mezi 

 sebou souvisejí. 



„Následkem proudu krevního vykonávají buňky ty passivní po- 

 hyby ku předu a na zad." Má za to, že jsou to homologa pravých 

 tělísek krevních, na stěnách upevněných, jakž také i Michaelsen za 

 své přijal. Ude vykládá je za zveličené buňky „endothelové", s čímž 

 Nusbaum a Rakowski nesouhlasí, ježto prý jsou buňky ty naplněny 

 větším neb menším množstvím sekretových krupiček, což nelze zjistiti 

 u nízkých obyčejných buněk endothelových a není přechodů mezi 

 oběma. Oni sice srovnávají buňky tyto s t. zv. „tělesem srdečným 

 (Herzkörper)", avšak funkce jich jest záhadnou. 



Roku 1899 uveřejnil pozorování své Cognetti o srdci různých 

 roupie. Zde (segment 5., 6. a 7.) nacházejí se klapky ve tvaru hvě. 

 zdovitých buněk, zavěšených pomocí výhonků na stěně cévní. Každá 

 klapka sestává ze 2 buněk a leží intersegmentálné, avšak u některých 

 druhů i v luminu srdce visí ještě četné jiné hvězdovité buňky. Autor 

 souhlasí s Údem, že jsou to zvětšené buňky endotheliálné. De Bock 

 vykládá tyto hvězdovité buňky u Ench. JiumicaUor Vejd. za krevní 

 tělíska, o nichž praví, že jsou to amoebocyty, zrovna tak jako mízní 

 buňky dutiny tělesné. Praví, že shledal podobné buňky i u Lumbri- 

 cula, Rhynchelmis, Tubifex a Naidomorphů. Tyto amoebocyty prý buď 

 plovou volně v krvi, jindy ale mají tvary oválné, vejčité neb podlouhlé, 

 za klidu sedí na stěně cévní a protahují se ve výhonky. 



Po té vypráví de Bock celou historii o stěhování domnělých 

 tělísek krevních: Ze prý vnikají do epitelu střevního (patrně se jedná 

 o nějaké zárodky cizopasníků), kde se krvinky cestou fagocytosoí na- 

 plňují látkami exkrečními, jež- pak přenášejí do sinu střevního. 



Jest zajímavé, že autor studoval pouze série řezové a takové 

 podivuhodné pochody životní vystihnouti mohl. Avšak fantasie zde má 

 příliš šíré pole, na kteréž ji dále provázeti nehodláme. 



*) J. Nusbaum und Rakowski, Ein Beitr. zur näheren Kenntnis der Ana- 

 tomie des Riickengefässes und des sog. Herzkörpers bei den Enchytraeiden. Biol. 

 Centralblatt. 17. (1897). 



