10 XV. F. Vejdovský: 



vzdálenostech jeví sc na povrchu cev pod velikými buňkami cblorago- 

 geními. Není zde svalů ani podélných ani okružných. 



Pouze zúžená část, jíž přechází srdce v postranní cévu, jev* 

 struktury souhlasné se stavbou srdce. Podélná vrstva srdce přechází 

 v okružnou vrstvu této přechodní části, již nazveme sfinkterovou. 

 Neboť tato část skutečně působí jako sfinkter a souhlasí i fysiologicky 

 s tímto pojmem. Jest totiž značně súženou, takže se mezi vlastním 

 srdcem a cévou postranní jeví více méně dlouhý odstavec zúžený, histo- 

 logicky zrůzněný od vlastuího srdce a vlastní cévy postranní. 



Jeví se totiž tento sfinkterový odstavec postranní cévy složený 

 z vnějších okružných vláken svalových. Tato vlákna okružná jeví se 

 jakožto obroučky ve stejných vzdálenostech za sebou následující, od- 

 stavec přechodní značně zužující. Jest pravděpodobné, že odstavec 

 tento povstal postranním differencováuím srdce, kterýžto výklad jest 

 podporován spodní vrstvou, prostírající se pod okružnými svaly. Tam 

 totiž nalézají se klapky srdečné, jednopólové neb dvojpolové. , 



Jednopólové klapky nalézáme jen v cévě hřbetní a na počátku 

 i v cévách postranních, dvojpolové klapky v dalších cévách postranních. 



Pod názvem jednopólových klapek rozumíme totiž ty útvary intra- 

 vasale, kde naduřené části klapkové trčí pouze do světlosti cévy jedné, 

 buďto jen do srdce anebo jen do cévy postranní. Dvojpolovou klapkou 

 rozumíme pak ony orgány, jež naduřují na obou pólech, trčíce tak 

 i do cévy hřbetní i clo cev postranních. 



Celkem však jsou obojí klapky dle jednoho a téhož plánu ustro- 

 jeny. Každá klapka sestává u Dendrobaeny ze 2 polovin, mezi nimiž 

 zbývá více méně úzké lumen, jímž proudí krev. Sblížením se obou 

 klapek, t. j. kontrakcí stěny cévní, vlastně onoho sfinkteru, může' se 

 lumen meziklapkové více méně zúžiti. Jsou tedy klapky regulátory 

 pro proudění krve. Dle toho musí býti také klapky samy určitě orga- 

 nisovány, aby oněm kontrakcím stěny cévní odpovídaly. Struktura 

 elementů klapkových jest skutečně zajímavá, dosud netušená, ač dá 

 se očekávati a priori, že musí odpovídati kontraktilním elementům. 



Buňky klapkové jsou nápadné svým nádorem hruškovitým, jimž 

 trčí do lumina. V tomto nádoru nalézá se jádro intensivně se barvící. 

 Dále se zužuje nádor buněčný ve stonek více méně dlouhý, avšak 

 druhdy i velmi dlouhý (dle polohy klapek), ale jemný, vláknitý a ne- 

 snadno v celé délce sledovatelný. Tento stonek přikládá se ku stěně 

 cévní souběžně. Není pochybnosti, že skládá se stonek tento z téže 

 plasmy, jako vlastní buněčná část, v níž leží jádro. Avšak .užijeme-li 

 zbarvení železitým haematoxylinem, ihned se nám objasní vlastní pod- 



