XXI. 



O diffusní rychlosti vody blanou polopropustnou, 



Jan Šebor 

 Předloženo v sezení 3. června 1904. 



Již Pfeffer,*) podnikaje své klassické pokusy určování tlaku 

 osmotického, snažil se stanoviti rychlost diffusní blanami p dopropust- 

 nými, aniž by však byl z výsledků získaných mohl vyčísti jakékoliv 

 zákonitosti. Jelikož dalo se čekati, že by z rychlosti diffusní bylo 

 možno určiti tlak osmotický a tím i molekulovou veličinu látek roz- 

 puštěných, podjal jsem se úkolu vyšetřiti, zdali bylo by lze docíliti 

 při pokusech v tomto smíru výsledků konstantních a eventuelně zji- 

 stiti podmínky, za jakých toho docíliti lze. Výsledky velmi četných 

 pokusů — z nichž z počátku ovšem mnohé neuspokojovaly, ale byly 

 vodítkem pro další — buďtež podány v této zprávě. Dříve však, než 

 se jimi budeme obírati, budiž podán zde theoretický jejich základ. 



A. Část theoretická. 



Pfeffer dokázal přímým měřením, že rozpuštěné látky sledují 

 zákon Boyle-Mariottûv právě tak jako plyny, jevíce určitý, koncen- 

 traci a teplotě přímo úměrný tlak osmotický, jenž pudí je, by vylu- 

 čovaly daný objem rozpustidla úplně stejnoměrně. 



Vant Hoff, jenž si o vyšetření théorie tohoto zjevu získal 

 zásluh velikých, vyjádřil zákonitosti ty větou: že roztoky nejsou leč 

 molekulové směse dvou neb více látek, jež sledují tytéž zákony jako 



Pfeffek, Osmotische Untersuchungen, 1877. 

 Věstník král. čes. spol. nauk. Třída II. 



