2 XXL Jan Sebor: 



plyny. Dle toho přísluší kašdé komponentě takového složitého sy- 

 stému zcela určitý, na koncentraci závislý partiální tlak osmotický, 

 právě tak jako jeví plyny ve směsích thky partiální, jichž součet te- 

 prve tvoří tlak výslední, kterýmž směs na stěny ji obkličující působí. 

 Jest jasno, že můžeme tyto jevy přenésti per analogiam také na 

 roztoky, řkouce, že každá kapalina projevuje tlak osmotický, jenž 

 rovná se součtu partialních osmotických tlaků součástí, z nichž se 

 skládá. 



Budiž směs složena z látek A, B, C . . . ., jež jeví v ní kon- 

 centraci své odpovídající tlaky osmotické, p L , p 2 , p 3 . . . ., pak bude 

 výslední tlak celého systému P vyjádřen všeobecnou rovnicí: 



Pro případ, že jedná se pou;e o jedinou látku A, pak jsou 

 p % = 0'£> 3 = atd., a tedy tlak výslední ovšem všeobecně jiný: 



P =p\. 



Předpokládejme nyní pro další úvahu, že jsou ostatní podmínky 

 jako teplota, vnější tlak atd. stejné pro obě dvé kapaliny, tak že mů- 

 žeme klásti P' = P a tedy 



V\ —Pi —P-2 +i>3 + 



t. j. rozdíl tlaku osmotického čisté kapaliny a jejího tlaku paríialního 

 v roztoku nějakém rovná se sblíženě součtu tlaků osmotických látek 

 ostatních v roztoku se nalézajících. 



Tak bude pro rovnováhu systému 





voda 



7> 



voda -) 



- cukr 





P\ 





Pí 



Ih 



iti rovnice 











Pl'—Pi =P-z, 



kde p\ značí osmotický tlak vody čisté, p y partiální osmotický tlak 

 vody v roztoku a p 1 partiální tlak cukru. 



Při tum necht sledují tyto tlaky známý zákon Boyle-Mariottův 

 pro plyny 



pv — ET, 



