8 XXÍ. Jan Sebor: 



Příčinou zjevu, že konstanta stoupající koncentrací klesá, není 

 asi, jak lze dle analogie s plyny souditi, při koncentracích stavu na- 

 syceného tak vzdálených odchylka od zákona plynnového, nýbrž spíše 

 ta okolnost, že blána není zcela dokonale polopropustnou, tak že vni- 

 kajícím cukrem utvoří se v ní vrstva zředěného roztoku, jež samo- 

 zřejmě musí snižovati rychlost průtokovou, an její tlak osmotický jest 

 menší, než ve vodě čisté. Při velmi zředěných roztocích snad hraje 

 také jistou roli hydrolysa saccharosy, kterouž vzrůstá počet molekul 

 rozpuštěných a tím i tlak osmotický, tak že musí více vody přejíti. 

 Pro tak dlouhou dobu pokusnou, jako byla v pokusech č. 1. a 2. jest 

 vliv hydrolysy možný. K tomu třeba připojiti, že nebylo lze při po- 

 kusech těch — přes noc konaných — pro dlouhou dobu pokusnou 

 udržeti teplotu přesně na 17°, nýbrž že klesla na 15°; nicméně před 

 odečítáním byla uvedena na počáteční stav a po 2—3 hodiny udržo- 

 vána, by mohlo nastati dokonalé vyrovnání. Chyba zmenšením teploty 



2 

 vzniklá nemůže přesahovati při tlaku osmotickém -^r = 0,07 % > 



zmenšením propustnosti pak mohla by obnášeti maximálně 5,6 pct. 

 (viz tab. III.), jest ale rozhodně značně menší a mimo to způsobuje 

 zmenšení konstanty. 



Na základě těchto úvah a výsledků pokusných domnívám se býti 

 oprávněn vyjádřiti souvislost mezi rychlostí průtokovou a tlakem osmo- 

 tickým roztoku následovně: Množství vody, jez blanou polopropustnou 

 v jednotce časové protéká, jest přímo líměrno rozdílu osmotických tlaků 

 vody v obou prostředích. 



Jelikož pak množství vody v jednotce časové proteklé -.- není 



nic jiného, než rychlost diffusní a jelikož dále rozdíl tlaků osmotických 

 rovná se sblížené tlaku osmotickému látky, lze formulovati pravidlo 

 to též následovně : Diffusní rychlost vody blanou polopropustnou do 

 roztoku jest zblízeně přímo úměrná osmotickému tlaku látky, jez se 

 v roztoku nalézá. 



v 

 Poměr rychlosti ku tlaku osmotickému k — — nazýváme kon- 



P 



stantou propustnosti blány, kteráž ovšem jest pro každou blánu jiná. 



Jak patrno z uvedeného, lze, jak se zdá, na zjev ten appliko- 

 vati mechanickou theorii, platící pro pohybující se hmotný bod, pře- 

 konávající na dráze své jistý odpor (tření), jež působí proti síle po- 

 hybové. Platí totiž pro tento případ pravidlo: 



