Gabbrodiorit od Horních Břežan. 5 



neb hnědavě zelený, v obou posledních případech bývá rudních uza- 

 vřenin málo, nebo skoro žádné. 



Částečně již při pozorování v obyč. světle, ale lépe mezi kří- 

 ženými nikoly vysvitá, že vnitřní hnědavě zbarvená část mívá celkem 

 dosti kompaktní povahu, a nezřídka bývá omezena skoro krystalo- 

 graficky dle ploch amfibolu vlastních, hlavně dle prismatu, bledě- 

 zelenavá partie mívá obrysy obyčejně nepravidelné a vzhled bud 

 kompaktní nebo aggregátní, nej zevnější zona mívá pak vůbec povahu 

 aggregátní, a sestává někdy z drobných, nejčastěji však z podlouhlých 

 lištovitých zrn amfibolových, jež hlavně jen délkou více nebo méně 

 souhlasně k sobě se řadí. Pleochroismus hnědavé partie: || c barva 

 zelenavě hnědá se značnou absorbcí, || a hnědavě žlutavá, světlá. 

 Při bledším hnědém tonu průřezu je absorbée || c arciť poměrně 

 menší. V zevnějším zeleném kraji je pleochroismus: || c barva mo- 

 dravě zelená s absorbcí střední intensity, [| b bledě zelená, světlejší, 

 || a zelenavě žlutavá, světlá. Podotknouti dlužno, že úhel zhášení 

 zůstává pro veškeru trojí hmotu amfibolovou týž, nebo je rozdíl 

 sotva poznatelný. 7 ) Průměrná lámavost světelná je ve světlejších 

 místech menší, naproti tomu největší dvojlom y—a s ubýváním bar- 

 vitosti zřetelně roste. Ubývání lámavosti světelné a zároveň nastávající 

 přibývání dvojlomu y—a děje se podobně, jak známo, u aktinolithu 

 a tremolitu vůči obecnému amfibolu, pročež lze souditi, že také 

 v našem případě aspoň značnou měrou podobné látkové poměry 

 ve hmotě amfibolové jsou vyvinuty, alespoň pokud se týče železa, 

 t. j. v intensivněji zbarvených partiích jest asi Al 2 3 a Fe 2 3 za- 

 stoupeno poměrně největším množstvím, v bledších, není-li železa 

 vůbec méně, je toto hlavním dílem zastoupeno jakožto Fe O, v nej- 

 bledších pak je Fe 2 3 vůbec nejméně. 



Hnědě zbarvené průřezy nebo partie dlužno rozeznávati dvoje. 

 Totiž takové, jichž hnědá hmota je napohled dosti čistá, a jiné, jež 

 obsahují hojné drobné rudy. Rudy tyto, náležející magnetitu (nej- 

 spíše titanickému) a ilmenitu, bývají vyvinuty hlavně v podobě 

 tenounkých jehliček, seřaděných rovnoběžně ku vertikální ose amfibolu, 

 místem též jsou nahromaděny ve všelijakých nepravidelných příčných 



7 ) Hnědavý amfibol vedle zeleného shledává se v dioritech nezřídka. 



Becke uvádí z tonalitu Rieserfernerského zrna amfibolová, jichž jádro je 

 hnèdé, nepravidelně omezené a ostře ohraničené vůči čistě zelenému kraji, po 

 kraji pak bývá zřetelné prorůstání jehličkami velmi světlého amfibolu. Kraj 

 a jádro v zhášení se neliší. Becke: Petrografische Studien am Tonalit der Rieser- 

 ferner, Tschekmack's Mio. u. petrog. Mittheil. XIII. 1893, str. 379. 



