12 



XVII. J. Fišer: 



zhášení, vétším dílem oligoklasu, menším dílem andesinu, ojediněle 

 vyskytuje se i labradorit. Ponejvíce pak jsou všechny druhy živců 

 strnovány zonálně, někdy dosti pravidelně, avšak často všelijak nepravi- 

 delné, ba někdy vzniká mezi kříženými nikoly kresba analogická kresbě 

 mikroperthitu. Podobné prorůstají se tu a tam neúplně vyvinutá in- 

 dividua orthoklasová a mnohočetné složení plagiokiasů bývá nezřídka 

 všelijak přerušováno. O zonálním páskování platí i zde 7 že úchylky 

 zhášení ve průřezech ploše M blízkých přibývá směrem od kraje 

 dovnitř. Vnitřek orthoklasu bývá dle toho bohatší natriem a částečně 

 jakožto natronorthoklas, ne-li jakožto mikroklin vyvinut. U plagiokiasů 

 přibývá úchylky od kraje do středu směrem negativním, i mají jádro 

 basičtější nežli kraj, jak lze se přesvědčiti také pozorováním lomu 

 světelného v nich srovnávací methodou Becke-ho. Jsou tudíž uvnitř 

 více vápenaté s jádrem snad i do řady andesinové náležitým. Jinak 

 jest mnohočetné složení plagiokiasů vyvinuto opět nejvíce dle zákona 

 albitového, málokdy dle albitového a periklinového zároveň. Pozoru- 

 hodno jest, že živcová individua mimo jinak obyčejué póry s čirou 

 tekutinou a plynem uzavírají často hojná drobná zrnka zeleného am- 

 fibolu, zrnka (často krychličky) tmavých rud železných — částečně 

 jistě magnetit — a někdy i nějakou drobnou šupinku biotitovou. Jsou 

 to všecko zřetelné uzavřeniny původní, amíibol i biotit sám uzavírá 

 často ještě zrnko rudní v sobě. Tvar amfibolových zrnek jest buď 

 podlouhlý nebo skoro isometrický, s krajem obyčejně oblým, někdy 

 laločnatým. Poněvadž zrna amfibolová a biotitové lupénky v hornině 

 jsou daleko větší, lze tyto uzavřeniny pravděpodobně pokládati za 

 poslední zbytek železitých sloučenin v magmatu, vyloučený teprve 

 při krystalaci živců, když již nemohl přidružiti se ku příbuzné látce. 

 Živce větrajíce, silně se zakalují a mění se na hmotu dílem kaolinu 

 dílem muskovitu podobnou. Spolu vcezením jemného prášku haema- 

 titového dostávají často červenavý ton. 



Amfibol jest zeleně zbarven a pleochroický se značnými rozdíly 

 absorpce: || c modravě zelený se silnou absorbcí, || fa zelený se značnou 

 apsorpcí, ale menší než ||c, || a hnědavě žlutavý světlý. Náleží patrně 

 k obecnému amfibolu zelenému. Nebývá však všude stejně intensivně 

 zbarven, ponejvíce pak jevívají zrna jeho uvnitř skvrnitost, vznikající 

 střídáním partií slaběji a sytěji zbarvených. Slaběji zbarvené části 

 jeví zřetelně poněkud vyšší dvojlom nežli části barevnější, také modravý 

 ton v náležitých polohách jest v nich znatelnější. Jasnější tyto partie 

 bývají prostoupeny někdy něco málo, někdy však dosti četnými dro- 

 bounkými tmavými rudami — nejspíše hlavně magnetitem — sera- 



