Kraj žuly a povaha sousedních hornin. 33 



dílem kaolinu podobné a jen výminkou zrníčko epidotové. Epidot 

 vůbec je spoře roztroušen v malounkých zrnéČkách, kalcit zřetelný 

 pak vůbec se nevyskytuje. Za to bývají lišty plagioklasové prorostly 

 všemi směry četnými jehlicemi zeleného amfibolu podobně jako bývá 

 plagioklas uralito váných diabasů anarogickými jehlicemi prorostlý, jen 

 že v popisované hornině jehlice amfibolové jsou intensivněji zeleně 

 zbarveny. Aspoň nějaká část amfibolových jehlic těch činí zřetelně 

 dojem druhotných součástek, i jest možno, že část kalcia svého mají 

 z plagioklasu, ve kterém se usadily, a část látky že přibyla z okolí. 

 Amfibol horniny jeví ve průřezech celkem analogické zbarvení, 

 než ne vždy stejné intensity. Lze tedy souditi, že i chemické slou- 

 čenství jeho jest analogické, jen barvící součástky nejsou vždy tímtéž 

 množstvím zastoupeny. Průřezy amfibolu jsou zelenavé, některé silněji 

 zbarveny, jiné slaběji, nebo skvrnitě a jeví pleochroismus : 

 pro chvění světla ||c barvu modrozelenou | s patrnou neb i dosti 



„ „ „ || b „ zelenou | silnou absorpcí 



„ „ „ 1 1 a „ žlutavou světlou. 



Při intensi vnějším zbarvení nastává i větší rozdíl absorpční. Velká 

 zrna amfibolová mívají zbarvení ponejvíce nestejné, jsouce skvrnitý, 

 málokdy zbarvení skoro jednotné. Mají místem zcela zřetelný jehlič- 

 kovitý až i skoro vláknitý sloh, při čemž některé jehličky jsou inten- 

 sivněji, jiné slaběji zbarveny, někdy uprostřed zelenější nežli na 

 koncích. Jehličky tyto jsou obyčejně zcela rovnoběžně srostly, že celé 

 zrno amfibolové zháší přesně najednou, někdy však jeví se přece 

 odchylky, a jsou místa, kde skupiny jehlic zcela šikmo bývají orien- 

 továny k jehlicím sousedním. 



Amfibol složením svým upomíná zcela na amfiboly, jaké vznikají 

 přeměnou augitu v diabasech. Kromě toho mívá i hojně drobného 

 titanitu uzavřeno, jaký taktéž vznikává, když augit diabasový mění 

 se na amfibol. Zrna amfibolová obsahují přemnoho průhledných 

 drobných titanitových zrn barvy v mikroskopu slabě narůžovělé, jež 

 mají obyčejný nepravidelný tvar, často oblý, někdy však i krystalo- 

 grafické, v obrysech špičatě rhombické omezení, ba i dvojčatění lze 

 tu a tam zjistiti. Prosetí amfibolu toho titanitem jest místem nápadně 

 husté a pokračuje do kraje individua, ale živce jsou titanitem velmi 

 chudý. Jest patrno, že titanit ten aspoň hlavním množstvím sotva 

 jest původní uzavřeninou amfibolu, neboť by musel býti také hojným 

 v živcích, které jsouce idiomorťně vyvinuty, vznikly patrně dříve než 

 amfibol utuhl. I jest amfibol tento také pro četné drobounké titanity 

 v sobě uzavřené původu druhotného. 



Tř. mathematicko-přírodovědecká. 1900. 3 



