O varietách a anomáliích tvrdého patra lidského. 37 



zákoutí, mezi kterými se kost podél švu patrového vypíná". Tím vy- 

 světlují se ovšem spíše jamky žlázové než naduřenina sama. 



Näcke 80 ) hledá jakousi souvislost „s jinými poruchami výživy, 

 zvláště druhu rhachitického, jelikož torus přibývá s počtem známek 

 degeneračních, které z velké části lze odvozovati od anomálií výživy". 

 Kurella vysvětluje středopatrovou naduřeninu — jak výše připo- 

 menuto (viz poznámku 78.) — atavismem. 



Barth (Güldberg) 81 ) soudí, že znak ten povstává následkem 

 mechanického podráždění při žvýkání, při čemž ovšem předpokládá 

 mimo to jakousi disposici. 



Jest na blízku domnívati se, že okolnost právě uvedená t. j. 

 mechanické dráždění při žvýkání hrubší potravy a sice dráždění tka- 

 niva poblíže švu, tedy spůsobilého ku dalšímu vzrůstu a ku rozmnožo- 

 vání elementů může vésti ku zduření části této. Tím by se dal i vy- 

 světliti zvláštní tvar druhého typu naduřeniny středopatrové t. j. 

 s podobou „obráceného draka papírového", jelikož jeho zadní roz- 

 šíření spadá právě v krajinu švu příčného. Lze dále předpokládati, 

 že nedostatek žlázek patrových v krajině střední podporuje ještě více 

 vývin této naduřeniny při mechanickém dráždění místa toho, nedo- 

 statečně výměškem žláz chráněného. 82 ) 



Ale proti podobnému vysvětlení svědčí okolnost, že torus pala- 

 tinus nevyskytuje se pravidelně při chatrném nebo úplně nedostateč- 

 ném chrupu (obr. 4. i, kde můžeme předpokládati nejsilnější namáhání 

 a dráždění patra při žvýkání; naopak nalezl jsem značně vyvinutý' 

 torus palatin us často vedle úplně zachovalých, dobrých zubů (obr. 16.) ; 

 ostatně se vyskytuje již na lebkách dětských. 



Také se nenachází naduřenina středopatrová pouze na lebkách 

 silných, massivních, nýbrž stejně u osob slabších, u mužů jako u žen. 



Ba již na lebkách novorozenců lze pozorovati zárodek k této 

 naduřenině. (obr. 18.) Patrové desky horních čelistí jeví totiž u novo- 

 rozenců éastěji strukturu paprskovitou, při čemž paprsky vybíhají 

 z jakéhosi středu, poblíže alveolarního výčnělku položeného a směřují 

 — rozptylují se — k podélnímu švu patrovému. Směrem tím ubývá 



30 ) 1. c. 



81 ) 1. c. 

 . 82 ) Naopak lze se i domnívati, že žlázky z tohoto nejvíce ohroženého místa 

 héliem fylogenetického vývoje právě ustupovaly na zad do obou více chráněných, 

 postranních koutků. 



