O samostatném vývoji čoček bez přítomnosti očí. 3 



hyblivost spermatu byla nedostatečná, byvši snížena nějakým vlivem, 

 pak nemůže býti hmota /cela opanována, a tu zbude „jen to nej- 

 obyčejnější a to pak je zvířetem". Ji/ narození individua ženského 

 pohlaví — to dle Aristotela je prvním krokem k vytvoření zrůdy. 

 Jak už výše jsem podotknul, dčlí již Aristoteles zrůdnosti na dvě 

 kategorie, ve zrůdnosti nadbjtkové a kusé, z nichž první vznikají srůstem 

 zárodků. Demokritos vysvětluje vznik zrůdnosti přeoplozením. 



Je zřejmo, že pracformisté dívali se na tuto otázku jinak, než 

 se tak dělo později od epigenetiků. Praeformisté považovali již vajíčko, 

 z něhož se vyvine zrůda, za abnormální, že totiž v něm je založen 

 zárodek monstrosní. 



Po zavržení praeformismu nastala veliká různost v nahlížení na 

 příčiny zrůdných útvarů. Vypočítávati všechny názory o té věci vedlo 

 by příliš daleko a proto omezím se na pouhé uvedení hlavních jmen. 



První autoři, kteří o té věci přemýšleli, Wolff (De ortu mon- 

 strorum), Tiedemann a J. F. Meckel (De duplicitate monstrosa, Pathol. 

 Anatomie 1812), zavádějí anomální vlivy povahy vegetativní co pří- 

 činy tvoření zrůdnosti a mají pro ně povšechný název „vývojové pře- 

 kážky, Bildungshemmungen." Dle Wolfpa vznikají tak i dvojenci. 



Halleu (De monstris) a Soemmehing (Abbildungen und Beschrei- 

 bung einiger Missbildungeu 1791) hledají zákonitost v monstrech; 

 stanoví, že existuje přesné omezení stupně monstruosnosti a stálost 

 pochodů. Ostatně již Aristoteles přijímal zrůdnosti jen jako od- 

 chylky od pravidelného průběhu v přírodě a ne za jevy přímo proti- 

 přírodní. — Monstruosnost je tedy quantitativně ohraničena a rozdíly 

 quantitativní dle Meckela a Blumenbacha (Ueber den Bildungstrieb) 

 dány jsou rozdílnou intensitou „síly tvořivé". 



Další výklady podává Lemery (1738), Osann (1809), Prochaska 

 (1814), G. Saint-Hillaire (1832), Bischoff (Wagner Handwörterbuch : 

 Missbildungen), Joh. Müller, Beer (1827, 1845), Leückabt (1845). 

 Jako Meckel zastává názor concrescenční, že totiž embryo povstává 

 srůstem ze 2 polovin, tak posledně jmenovaní dva autoři naopak sta- 

 noví theorii fisse, že totiž dvojité monstrum povstane rozštěpením 

 embryonu. S tím souhlasí později Valentin (1851), Förster, Allen 

 Thomson, Panům. 



Dareste (1874) mluví o dvou cicatriculích na jednom vejci, také 

 D'Alton (1853) přijímá dvojí základ v jediném vajíčku. 



Jinou zajímavou nauku o tvoření dvojenců podali H. Meckel 

 (1850) a Barkow. K náhledu J. F. Meckela vrací se Reichert (1864), 

 jenž mluví též o dvou základech bilaterií a jich usaniostatnění. . . 



i* 



