2 LV. Em. Rádi: 



stavíuie-li se, snaží se svaly zrakové vrátiti se do původní polohy 

 a následek jest zdánlivé otáčení okolí. Jednoduchý pokus nás dle 

 Purkyně o tom přesvědčí. Upřeme-li zrak na nějaký silně stranou 

 ležící předmět, hlavu v původní poloze držíce, při čemž M. recti jsou 

 jednak velice skrčeny jednak velice napjaty, a po několika okamžicích 

 oči vrátíme do původní, normální polohy k hlavě ; vznikne krátká 

 závrať v horizontální rovině; tato závrať má patrně původ svůj v tom, 

 že napjaté svaly zrakové snaží se zaujati svou původní polohu. Vedle 

 účinků svalů zrakových přičítal Purkyně ještě mozku vliv na vznik 

 závrati, soudě tak odtud, že zdánlivý směr pohybu okolních předmětů 

 se mění dle toho, v jaké poloze se při otáčení hlava nacházela. 

 Pdrkyně soudil, že odstředivou silou, která při otáčení vzniká, vlá- 

 kénka mozková mechanicky se uvolní a odtud vznikající podráždění 

 že způsobuje závrať. 



Jako jindy, tak i při rozboru závrati pochopil Purkyně to, co 

 jest na ní podstatného: jeho myšlenka, že závrať má původ jednak 

 optický (v zrakových svalech) jednak ještě jiný, jest neobyčejně ducha- 

 plná; omyl ovšem byl hledati tento druhý původ v mechanickém 

 uvolnění vlákének mozkových — omyl, který se však snadno dá 

 tehdejším stavem vědomostí o mozku vyložiti. 



Týmž časem (1824) uveřejnil P. Floürens pokusy, které s jiné 

 strany mířily na týž problém. Flourens shledal, že částečné nebo 

 úplné zničení polokruhových chodeb ve vnitřním uchu má za následek 

 poruchy v poloze očí, v poloze hlavy i v udržení rovnováhy celého 

 těla. Pozorování Purkynova a Flourensova byla pak východiskem 

 převelice četných prací, které jednak cestou subjektivního pozorování, 

 jakou se Purkyně bral, jednak pokusy se zničením anebo drážděním 

 určitých částí vnitřního ucha zákonitou souvislost v poruchách rovno- 

 váhy hleděly najíti. 



E. Mach (1873 a v pozdějších pracích) odůvodňuje na základě 

 subjektivních pozorování, že člověk má schopnost rozeznávati změny 

 v urychlení pohybu svého těla, ať už při pohybu přímočarém ať křivo- 

 čarém, že člověk (a obratlovci vůbec) mají zvláštní pocity pohybu 

 (Bewegungsempfindungen) a že má pro tyto pocity zvláštní smyslový 

 ústroj v hlavě, totiž polokruhové chodby a sousední časti vnitř- 

 ního ucha. 



J. S. Breuer (1875 a později) bral se více cestou pokusů 

 Flourensem zahájených a upozornil zvlášť na význam anorganických 

 tělísek ve vnitřním uchu se vyskytujících, t. zv. otolithň. Otáčí-li se 

 holub v horizontální rovině, neotáčí se jeho hlava sebou stejnoměrně 



