146 



1J — 1 2 _A. rn/ q„f f rQ r hvl V»v rmlr« aí 



Bylo by tedy: * =2"~ í a P uvodní tvar ^ by pak: cc2 

 _„ i .,., _, ř2 ,v r Poněvadž však je radno počítati s přehlednějšími tvary 

 aiieme při podobě 6. 



A tu snadno poznáme, že obecný tvar p téh0 stupně stejnorodý 

 mezi dvěma proměnnými í» 1? cc 2 dá se psáti značkově jako p id mocnost 

 tvaru lineárního. 



Máme-li obecný takovýto tvar: 



A q xp + A l aSP- 1 x l -f- ^a^- 2 «* + .... + -áp-^aj?- 1 + 4 p œ? ... (7) 



vyjádřiti jako p ťou mocnost tvaru lineárního jde patrně o to, sou- 

 činitele A vyjádřiti součiniteli a tvaru lineárního. Skutečně to nejde, 

 abychom p ■]- 1 veličinu A vyjádřili dvěma veličinami a ale značkově 

 ano. Provedeme-li takovouto mocninu: 



(a t x 2 — a 2 x x )p (8) 



pak jde o vyjádření veličin A pomocí a s možnými příponami. 



Jest patrno, že při x\x\ bude státi z (8) součinitel (— l) s a\a% % 

 Dříve ještě než stotožníme oba tvary (7) a (8), tu zjednodušme si 

 tento součinitel tak, že a píšeme jen jednou a k němu připojíme 

 příslušný, počet přípon, kterýžto počet chceme opět vyjádřiti pomocí 

 mocniny. 



Bude nám tedy 



a^j značiti totéž jako: a[a\. 



Přípona veličiny a není však nic jiného než všemožné skupiny 

 řadové utvořené ze základní řádky 2 s l r , čili skupiny řádky, jejíž 

 známka jest s. Můžeme tedy skupiny ty označiti kratčeji známou 

 značkou s. Značí- li nám tedy: 



s = 2 a l r bude dále : cç = a^ = a\a\. 



Přípona veličiny A souhlasí s mocností veličiny x t a tedy jest 

 souhlasná s s. Podle toho tedy, abychom mohli stotožniti tvar (!) 

 s tvarem (8) třeba položiti: 



A s == (— 1)* as (s) 



