154 



{—iyb- q x\ = 0. (6) 



Kdybychom opět chtěli zjednati si výlučku tvarů 2) a 6), ob- 

 držíme ji známým způsobem, nebo též podle pravidla II. 



Jak ale obdržíme výlučku obou tvarů 4) a £), z nichž jeden 

 jest p řad a druhý q řad? 



Tu můžeme tedy opět řešiti 6) podle poměru — -, považujíce 



tvar 6) za značkovou gtou mocnost, obdržíme hodnotu tu, že jest rovna 



poměr 



u y 1 -. Dosazením této hodnoty do tvaru 4) obdržíme výlučku 



ve tvaru 5). Tu ale opět jest zřejmo, že nestačí toto dosazení, jelikož 

 veličiny 6 n K jen tehdy mají významu, pokud mají q přípon. Jest 

 tedy třeba jako při pravidlu II. výlučku tvaru 5) zmocniti ještě na 

 mocnost 5tou. Zrovna tak mohli bychom obráceně určiti hodnotu 



poměru — z tvaru 4) a dosaditi ji do £), načež zmocněním takto 



obdrženého tvaru na mocnost ptou obdržíme týž výsledek značkový 

 jako dříve: 



Objeví se nám totiž výlučka v prvém případu ve tvaru: 



V případě druhém: 



Kteréžto obě podoby zahrnouti lze jedinou, totiž 



Což dá se slovy vyjádřiti takto: 



Výlučka dvou tvarů dvojměnných, z nichž jeden 

 jest ptého stupně a druhý gtého stupně, jeví se znač- 

 kově jako p.qtá, mocnost výlučky dvou prvořadů. 



Pro příště užijeme pro označení takovéto výlučky znaku V p , q . 

 Přípony obojích součinitelů 1), 2), pokud netvoří ještě skupinu takovou, 



