155 



aby dávaly některý součinitel a neb ž», nazývati budeme činitel ce. 

 Práci pak, již třeba vykonati při přechodu od činitelců k činitelům, 

 nazveme činitelo váním. 



částečně na podobu výlučky 8) čili na V pq souditi můžeme: 



1. Kdyby totiž tvar 6) byla skutečná gtá mocnost tvaru 2') tak, 

 že každý činitelec určoval by sám o sobě již činitele tvaru, objeví 

 se nám patrně 7) jako skutečná gtá mocnost výlučky 5). A po- 

 dobně dále: 



2. Kdyby tvar 4) byl ptá, mocnost skutečná tvaru 2), objevila 

 by se nám výlučka 7') jako skutečná ptá, mocnost. 



K témuž cíli přicházíme, když výlucku ve tvaru 8) provedeme 

 jen částečně, zmocníce buďto na mocnost p aneb jen na mocnost q, 

 čímž zčinitelujeme příslušné činitelce. 



Značkově dá se ale věc provésti i jinak pomocí 

 skupin obrazcových. 



Tvar IflJo - i ) má tu vlastnost, že, známe-li přípony veli- 

 činy a, známe i přípony veličiny 6. Každá 2 jako přípona při a 

 nahrazena jest 1 při b a na místo každé 1 příponové při a na- 

 stoupí 2 při 6. 



Abychom odvislosť tu ještě více naznačili, považujme hořejšího 

 činitelce tedy příponu veličiny a za hlavní a k ní přidejme jako pří- 

 ponu činitelce dolejšího příponu to veličiny 6. A tu tedy platí, že: 



Přípona činitelce hlavního jest druhý činitelec, 

 t. j. 1 má 2 za příponu a 2 pak 1. 



Při vyvinutí zmíněného výrazu [^"i)] ' aneb vlastně 



6 ~~ if 9 třeba P řinlédnouti P ouze k hořejším činitelcům a dle nich 

 po vykonané práci doplniti činitelce dolejší. 

 Jde tedy nejprve o provedení mocnosti: 



(1 — 2)^. 

 Vyvineme-li tuto mocnost známým způsobem, obdržíme patrně: 



(1 — 2)*>« = y] (— 1)* | V¥ , kde h = pq—k. (10) 



Z výrazů 1 1*2* třeba pak utvořiti všemožné skupiny, lišící se 

 dle známých tří pravidel a), 6), c). 



