tudíž formou aldehydickou. Oproti tomu ovšem namítati nelze ničeho, 

 jestit totiž známo, že určitými reakcemi vznikají místo alkylenoxydü 

 aldehydy ba i acetony. (Eltekov 11 1882. (1). 355.), avšak pakliže 

 pro veškeré reakce musíme přesmyknutí předpokládati, zbývají nám 

 alkylenoxydové formuly pouze pro ony dva zvláště vytčené případy. 

 Avšak dá se snadno dokázati, že i případy ty jsou bezvýznamné. 



Isomerie glykos jest i z aldehydovýck i acetonických forem vy- 

 světlitelná, předem mnoho jest případů stereo chemických (dextrosa 

 i galaktosa), mimo to čím studium cukru více pokračuje, tím více 

 počet glykos i cukrů se uží. (Em. Fischer Berl. B. XXI. 988). 



Přední však výtka formule aldehydické, že glykosy neoxydují 

 se na vzduchu, jest úplně nesprávná. S pojmem aldehydu nesouvisí 

 nijak snadná schopnost oxydačná. Víme ovšem, že jsou některé alde- 

 hydy, které se velmi snadno i na vzduchu oxydují, avšak chloral 

 neoxyduje se na vzduchu, ba vzpírá se i okysličujícím činidlům. 

 Krotonchloral se oxyduje sice snadněji než chloral, ale i zde teprv 

 po chvíli započíná reakce (Judson Berl. B. III. 785). Furfurkroton- 

 aldehyd se oxyduje jen částečně, jeden podíl vymyká se oxydací. 

 Aromatické hydroxyaldehydy (Tiemann a Parrisius Berl. B. XIII. 

 2375.) oxydují nejen nesnadno ve vodných roztocích v kyseliny kore- 

 spondující, a jen acetylované hydroxylaldehydy okysličují se lépe. 



OC 2 H 5 (4) ^-OC 2 H 5 OC 2 H 5 



Aldehydy C 6 H 3 OH (2), C 6 H 3 <f OC 2 H 5 , C tí H 3 OC 2 H 3 

 COH (1) ^-COH COH 



jsou proti oxydujícím činidlům velice stálé, ani kyselina dusičná je 

 neoxyduje. (HantzscTi J. pr. Ch. (2). 22. 460). Aromatické aldehydy 

 ostatně existují v přírodě ve stavu volném ,|neoxy dujíce se, a vanilin — 

 aldehyd — vzniká oxydací alkoholu koniferylového v koniferinu směsí 

 chromovou. (Tiemann). 



■ Veškeré mnou vypočítané aldehydy máji karakteristickou, zároveň 

 oxydace schopnou skupinu COH spojenou se skupinou přetíženou 

 elektronegativnými skupinami, aneb fenylem hydroxylovaným. U cukrů 

 povahy glykosové má se věc podobně, i zde jest skupina COH ve 

 spojení se skupinou kyslíkem přetíženou, a z té příčiny jest i povaha 

 toho karbonylu jiná hledíc ku kyslíku vzdušnému. 



V té příčině i pan Sorokin uznává (1. c. pag. 235.), že jeden 

 z kyslíků glykos má povahu různou od ostatních, povahu spíše 

 kyselou. 



