394 



Děné poměry a chov v cizích vodách na ústrojriosť, po výtce na kostra 

 nového tohoto českého plemene ušlechtilých ryb lososovitých. 



I. Lebka a kostra visceralní. 

 (Na tabulce obr. 1—11.) 



Na rozdíl od jiných příbuzných ryb měly maréuy, jež jsem pro- 

 hlížel, přes normální velikost těla dobře živeného lebku ve všech 

 skoro částech nevalně pevnou. Chrupavčitá lebka primordialní (viz 

 zejména obr. 4., 5., 6.) zachována nezkostnatělá ve značných rozmě- 

 rech a krycí kosti, zejména frontalia (f), pak také orbitalia (o) a kosti 

 víčka žaberního (op, po, so, io) byly velice tenké, až skoro průhledné, 

 což platí zvláště o jich krajích. Stříbrné barvivo, příčina stkvělého 

 lesku některých míst hlavy maréniny, nahromaděno také na zpodní 

 straně orbitalií a opercula, což jest ostatně přirozeno, poněvadž ná- 

 ležejí tyto kosti vlastně kostře dermální (exoskeleton) zrovna tak, jako 

 šupiny, ano orbitalia mají někteří (Wiedersheim) přímo za přeměněné 

 šupiny. 



1. Chrupavčitá lebka primordialní (obr. 5., 6., 7.), vlastní schránka 

 mozku a některých čidel, zvlášť dokonale uchována v zadní části 

 a pak na předu tam, kde se v ní nalézá jamka pro ústroj čichový 

 s otvorem (I.) pro nervus olfactorius v zadní její části. Na předním 

 konci má profil a obrysy rozmanitější, než v zadu, kde mozek v ní 

 uložen ; na místě kůstek retných (labials, Parker *) vždy jen chrupavku 

 (u m') jsem nalezl. Nahoře, pod kostmi čelními, prolomena lebka 

 primordialní dvěma dosti velikými fontanellami (fo). Dutina za oběma 

 chodbami pro nerv čichový (I), cavitas ethmoidalis (obr. 7. ce) jest 

 poměrně menší, než u jiných ryb lososovitých; pod ní prodloužena 

 do zadu chrupavka (chps), s nížto souvisí nahoře septum interorbitale, 

 u mařeny tuhé, ale jen blanité a nikoli chrupavčité (na obr. 4., 5. 

 i 7. vynecháno), kdežto se dole o ni opírá dlouhý a štíhlý parasfenoid. 



2. Z kostí lebečních povšimněme si nejprve těch, jež leží v zá- 

 hlaví (obr. 6). Kolem otvoru míchového (foramen magnum, fm) viděti 

 dole occipitale basilare (ob), dvě occipitalia lateralia (ol) s otvory pro 

 nervy IX., X. a XII. páru a nahoře opět liché, hřebenité occipitale 

 superius (os); k postranním kostem týlním přiléhají epiotica (ep; 



astoidea) **) s vyniklými klouby pro artikulaci kruhu lopatkového. 



f ) Parker & Bettany: The morphology of the Skuli. London 1877. 



V rolik („Studien über die Verknöcberung und die Knochen des Schädels 



der Teleostei") místo epioticum a prooticum užívá názvů occipitale extemum 



'•ošum, ježto prý tyto kosti nejsou pravá „otica", jak se Huxley domnívá, 



