10 XXIX. Jos. Jaroši. Soukup : 



částkách horniny, ponejvíce pak v živcích jakožto uzounké jehličky 

 na přič rozpukané. V živcích někdy nalezneme jich několik velmi 

 dlouhých a tenkých zcela nepravidelné sem a tam probíhati, jež ne- 

 dají se hnedle ani určitě poznati, neboť pro tenkosť jich nelze v nich 

 obyčejně určiti ani spůsob snášení, ani optický charakter podélného 

 směru, neřku-li dvoj lom světelný. Jest nutno vyhledati ve výbruse 

 místa, dotýkající se balsamu kanadského, hlavně řezy šikmé a příčné, 

 a pak lze apatit dobře zjistiti, i zároveň konstatovati, že omezení jehlic 

 těch bývá šestiboké. 



Titanit vyskytuje se akcessoricky v hornině dosti často, čině 

 jednak zrnka až x / 2 mm veliká, makroskopicky patrná, jednak mnohem 

 drobnější jen mikroskopem pozorovatelná. Bývá zarostlý nejčastěji 

 v amfibolech a augitu, zřídka ve plagioklasech. Mívá bud! idiomorfní 

 omezení obyčejného tvaru, skýtaje ve výbruse klínovité průřezy, nebo 

 má omezení úplně nepravidelné. Jest zřetelně pleochroický mezi 

 tonem červeným, dosti tmavým a žlutavým, velmi světlým. Uzavřeniny 

 jeho, jsou-li jaké, bývají jen velmi drobounké a to buď kapičky čiré 

 tekutiny s bublinkou plynu, nebo nezřetelné mikrolithy. Jest nepo- 

 chybně s apatitem ponejvíce nejstarší součástkou horniny. 



Porfyrovitý diorit od Hučic jest povšimnutí hoden: 1, strukturou 

 svojí jakožto pokrajní faciès amfibolického dioritu resp. žuly zdejší, 

 2. vzájemností amfibolu a augitu, nerostů to chemickým sloučenstvím zde 

 téměř, ne-li snad úplně analogických, a za 3. povahou amfibolu svého. 



1. Struktura horniny jest porfyrovitá, ale struktura ta jest jen 

 krajním vyvinutím struktury stejnoměrně zrnité. Jest známo, že po- 

 dobný zjev naskytuje se u hornin stejnoměrně zrnitých na pokraji 

 masivů také na jiných lokalitách i následuje již z toho fakta, že 

 diorit tento, resp. žula zdejší má zde původní svůj kraj. Lze také 

 souditi, že ku konci tuhnutí horniny krystalisace zde na kraji dala 

 se rychleji nežli dále dovnitř, i také rychleji nežli na počátku tuhnutí, 

 neboť posléze krystalovalo zrno značně menší, nežli na začátku tuhnutí. 

 Že pak máme zde na začátku masivu diorit, uvnitř jeho pak žulu, z toho 

 zjevu jest dále patrno, že krajní faciès žuly jest chemicky basičtější nežli 

 vnitřek. Podobné poměry nalezl na př. i Dr. W. C. Brögger v okolí 

 Kristiánie a v jižním Tyrolsku, že totiž některé horniny eruptivní 

 mívají na pokraji basičtější faciès, než uprostřed.*) 



*) Dr. W. C. Brögger : Die Eruptivgesteine des Kristianiagebietes. IL Th. 

 Die Eruptionsfolge der triadischen Eruptivgesteine bei Predazzo in Südtyrol. 

 Kristiania 1895., zvláště str. CG a 76. 



