Archigetes appendiculatus Ratz. 17 



nazývá „Faserzellen", jež prý mají býti charakteristikem Caryophyllaea, 

 jichž význam ale těžko jest pochopiti rovněž jako i strukturu, o níž 

 Will zmatených zpráv podává. Než vraťme se již k námi pozorova- 

 nému zjevu. Jaký jest význam téhož? Na otázku tuto uspokojivou 

 odpověď podati jest obtížno neli nemožno. Jest jisto, že bereme-li 

 buňky ty za totožné se subkutikulárními, což ani jinak možno není, 

 přece již vzhledem k poloze své nemohou činně jako epithel působiti. 

 Jevil by se tudíž sloupec zmíněný jako derivát zevního epithelu, jenž 

 bud má ještě nějaký význam v době přítomné, jako oporný sesilující ele- 

 ment, čemuž by nasvědčovala poloha téhož blízko za příssavkami aneb 

 jako zbytek nějakého bývalého orgánu. Co by to mohlo v tomto pří- 

 padě býti, nechci vytýkati, ač věc ta na snadě leží, a to vzhledem 

 k nejistotě téže a smutným osudům, s nimiž se podobné výklady jinde 

 u cestodů potkaly. Jen chci ku konci ještě podotknouti, že nejedná 

 se zde zajisté o myoblasty. 



Parenchym a struktura přívěsku ocasního. 



Pojednati nyní musíme o pletivu parenchymovém, jež rovněž 

 u cestodů bylo předmětem četných sporů, jež dosud nejsou definitivně 

 rozřešeny. Ani Blochmannův výklad, že jsou to buňky s neobyčejně 

 hojnými rozvětvenými výběžky, není prost vad, musí přijímati totiž 

 vedle toho ještě základní hmotu houbovitou buňkami oněmi vylou- 

 čenou, v níž jsou uloženy. K vyjasnění poměrů těch zajisté přispějí 

 další zkoumání methodou Golgiho, kterouž dosud u Archigeta nepo- 

 dařilo se mi upotřebiti, pročež chci jen krátce o svých nálezech referovati. 

 Parenchym jest u Archigeta úplně téhož zjevu jaký platný jest pro 

 jiné cestody. Jest to husté různě pletené sítivo, v němž tu a tam 

 roztroušena jsou jádra, k nimž se jednotlivé trámečky sítiva mnohdy 

 hvězdovitě sbíhají. Parenchym tento nalézáme v celém těle i v zóně 

 okrajní, kdež tvoří základní hmotu mezi buňkami subkutikulárními 

 i v střední partii těla, jež až na jediné místo v předu zmíněné a na 

 pohlavní orgány tamtéž uložené tvořena jest výhradně parenchyrnem. 

 Oka sítiva parenchymového jsou v obvodní korové vrstvě těla velmi 

 hustá, zejména v okolí kanálů exkrečních, jež opřádají. Plasmu 

 buněčnou aspoň v zřetelnější míře kol jader parenchymových, jež 

 skrovně chromatinových elementů obsahují, jest obtížno sledovati. 

 Nápadno však jest, že počet elementů jaderných v parenchymu, tedy 

 vůbec počet parenchymových buněk jest poměrně nepatrný. I na 



Tř, mathematicko-přírodovědecká 1897. 2 



