

Cytologická pozorování na vegetačních vrcholech rostlin. 7 



orientace achromatického retikula k jadérku, kdežto pozdější radiální 

 uspořádání retikula velice je nápadné a konstantní. 



Velmi často se zdá, že jadérko leží ve vacuole, jak souhlasně 

 Rosen (1. c), Kaiser (1. c.) a Zimmermann udávají. Flemming a Dçmbski 

 uvádějí však zjev této vakuoly na artefakt vzniklý scvrknutím se 

 nucleolu při konservaci. Vskutku zdá se výklad tento v největším 

 počtu případů býti správným. Jevíť nucleoly ve klidných, zvláště 

 starších jádrech, centrální tělísko slabě se barvící, které obdáno je 

 vnějším obalným nucleolem (obr. 1), jenž barvu intensivněji přijímá 

 a také asi je pevnější konsistence. Čím starší nucleolus, tím tenší 

 je tento obal. Při konservaci pak nastává velice snadno smrštění 

 obalu, podmíněné asi náhlými osmotickými proudy, jak to Dçmbski 

 direktně pod mikroskopem pozoroval. Vylíčenou structurou nucleolu 

 vysvětlíme si, proč pvávě ve starších buňkách nucleoly se smršťují 

 a kol nich se objevují vakuoly. Dvůrek světlejší kolem vrcholů jednak 

 může býti pouhým optickým klamem, jednak se dá vysvětliti popsa- 

 ným již radiálním uspořádáním achromatických vlákének kolem nu- 

 cleolu. U Eoripy jádra nedlouho po dělení mají jediný kulatý nucle- 

 olus (obr. 32), k němuž od periferie radiálně se táhnou achromatická 

 vlákénka. Později jádro poněkud vzroste a v buňkách diferencujících 

 se již v pletiva trvalá objevuje se na periferii jader přejemné sítivo 

 slabě se barvící (obr. 10), které však ponechává kol jádra dvůrek, 

 jímž táhnou se pouze radiálním směrem probíhající vlákénka. Tím 

 způsobem vzniká kol jádra vskutku světlý obal. 



V embryonálních partiích vegetačních vrcholů setkáváme se 

 však poměrně s malým počtem klidných jader. Většina jich jeví různá 

 stadia kinesi předcházející nebo ji následující. U Allia klidná jádra 

 nalézáme hlavně v řadách, z nichž vznikají cévy, hlavně pak veliká 

 céva střední. Tyto buňky, jež se později nesmírně prodlouží a splynou, 

 dělí se velmi zřídka, což si vysvětlíme právě z jich pozdějšího enor- 

 mního vzrůstu. Kinesa nalézá se tu roztroušena, někdy až ve 30. buňce 

 počítaje od vrcholu. Podotknouti tu dlužno, že tato řada centrální 

 končí — vlastně počíná — před vlastním vegetačním bodem několika 

 buňkami stále klidnými, chovajícími veliké vakuoly, takže je nemožno 

 počítati za iniciály. Zde nejlépe demonstruje se pravdivost mého 

 líčení, že u kořenů s úplně vyvinutou vegetační zónou embryonální 

 novotvoření buněk rozšířeno je na celou značně dlouhou partii, ležící 

 nad „vegetačním bodem" autorů. Vidno zde také, že ne všecky buňky 

 embryonální jedné a téže řady stejně často se dělí; kdyby tomu tak 

 bylo, vegetační zona embryonální stále by se prodlužovala. Ale ona 



