8 XXXIII. Bohumil Němec: 



u všech kořenů stejné hodnoty stejně je obsáhlá. To vysvětlíme si 

 tím, že některé buňky téže řady mezi posledními dělícími se buňkami 

 se nalézající bez dělení přecházejí přímo do pletiv trvalých. 



Nalézáme totiž ve stejnocenných řadách buněčných karyokinesy 

 v určitých intervallech od sebe vzdáleny, v intervallech, jež podléhají 

 skutečně nějakému — aspoň přibližně platnému — zákonu matema- 

 tickému. Přibližně lze říci, že směrem od vrcholu nahoru intervallu 

 (počtu buněk klidných) mezi dvěma karyokinesama přibývá řadou 

 arithmetickou. Tak k. př. řada buněk, z níž vzniká později hlavní 

 céva, počínala v jednom případu osmi buňkami klidnými, s velkými 

 vakuolami, jež měly charakter oněch passivně posunovaných buněk 

 „vegetačního bodu". Pak následovala 1 buňka charakteru embryo- 

 nálního, která tedy již účastnila se vzrůstu aktivně. Hned za ní karyo- 

 kinesa. Příští karyokinesa po 4 buňkách klidných, další dvě karyo- 

 kinese vedle sebe po šesti buňkách klidných a konečně poslední 

 karyokinesa po sedmi buňkách nedělících se. Následující, tedy 32. 

 buňka byla již velice prodloužena a nade všecku pochybnost již se 

 nemohla děliti. 



Představme si k vůli jednoduchosti (nechci uváděti dalších 

 speciellních příkladů), že intervall první je 1, druhý 2, třetí 3 atd. 

 a že se v řadě dělení opakuje čtyřikráte. V určitém daném oka- 

 mžiku dělí se tedy buňka 1., 3., 6. a 10. Po skončeném dělení bude 

 řada čítati buněk 14. Mají-li nyní býti zachovány udané intervally 

 aniž se prodlouží passivní část veg. vrcholu a svrchní aktivní, musí 

 se děliti napříště opět buňka 1., 3., 6. a 10. Nynější buňka 10. od- 

 povídá buňce 7. řady původní. I nahlédneme, že bez dělení musí při- 

 jíti do trvalého pletiva buňka 11., 12., 13. a 14., z nichž 11. a 12. 

 odpovídají buňnce 8. a 9. řady původní. Tyto buňky dělí se jednou 

 méně než buňka původně v řadě teprve desátá. Tak vždycky dvě 

 buňky intervallu posledního v tomto případu jaksi jsou z dělení 

 vyloučeny. 



Přidržím se Folovy nomenklatury jednotlivých fází dělení kine- 

 tického, takže budu popisovati změny jádra a plasmy ze stavu 

 klidu do katafase, profase, strofy, metafase a anafase. 



Otázku, kde hledati popud k dělení kinetickému, nelze dosud 

 zodpovědíti. Popud ten nevychází ani výhradně z jádra ani z cyto- 

 plasmy. Neboť dějí se v obou současně změny — hlavně během 

 katafase (přípravy), aniž se dá nějaký vztah mezi obojíma změnama 

 stanoviti. Strasburger (II) dospívá k závěru, že během katafase 

 a první části profase dějí se i v jádru změny nezávisle na cytoplasme, 



