

Cytologická pozorování na vegetačních vrcholech rostlin. \\ 



tura v koncentrické proužkování, ovšem dosti hrubé a neurčité. Zá- 

 roveň vyvíjejí se kolem jádra v menším počtu delší vlákna tlustá, 

 stejně jako nahromaděná plasma se barvící, která pozvolna rostou, 

 až dosáhnou stěny buněčné, kdež spojí se s ectoplasmou, hraničící 

 na stěnu cellulosovou ; vlákna tato vycházejí od pólu dělení a stojí 

 ponejvíce zprvu kolmo na osu příštího vřeténka (obr. 2.), nebo po- 

 někud šikmo. Ve vzácných případech táhnou se také od pólu ve 

 směru osy dělení (obr. 5., 24.). Díváme-li se na buňku ve směru 

 osy té, rozložena jsou vlákna právě popsaná radiálně od jádra k pe- 

 riferii buňky (obr. 28.). Vlákna tato nazvu z příčin, jež později vy- 

 svitnou, vlákny podpůrnými. 



Hned po tomto nahromadění vláknité, po případě prostě zrnité, 

 husté plasmy kol jádra objeví se, jako by se od blány buněčné 

 zdvihla, koule obdávající jádro, jejíž obsah je hyalinní, ostře kontu- 

 rovaná oproti cytoplasme; je- li jádro ovální, je také koule tato 

 ovální; koule tato rychle roste, vlastně prodlužuje se ve směru osy 

 příštího dělení (obr. 2., 3.). Zároveň se její stěna na pólech stává 

 tlustší přibírajíc na sebe, jak u Allia dobře se dá pozorovati, vlá- 

 kénka a chuchvalce z oné hustě kolem jádra se nahromadivší husté 

 plasmy. V té době mezi blanou jadernou a blanou hyalinní dosud 

 koule objeví se první struktura a sice retikularní, nepravidelná, velice 

 však jemná, tak že jen stěží ji lze nalézti. Jádro, které u mladších 

 buněk má v té době podobu ledvinitou nebo jeví aspoň na jedné 

 straně sploštění (kratší průměr spadá do osy příštího vřeténka) leží 

 v té době volně uprostřed vej čitého slabě strukturovaného tělesa, 

 jehož ostří vrchol leží nad polem, k němuž míří kličky chroma- 

 tických pentlic. U starých buněk toto těleso jádra obalující může 

 býti na straně pólu i zašpičatěno. Pol leží u buněk podélně se dě- 

 lících až na vzácné výminky, ve směru k vegetačnímu vrcholu, v tom 

 směru také je obalná koule přišpičatilá nebo značněji vyvinutá. 



Upozorňuji zde na zajímavý fakt, že Vejdovským (u Rhynchelmis) 

 popsaný periplast v určité době svého vývoje úplně totožnou má po- 

 dobu ba i structuru s naším obalným tělesem, jakož také další vývoj 

 centrálního vřeténka z periplastu a centrálního vřeténka z obalné 

 koule u Allia, Roripy, Ilemerocallis, Chlorophytum, Iris atd. úplně 

 spolu souhlasí. Netřeba upozorňovati, že tato podobnost není náhodná. 

 Vejdovského údaje o karyokinesi u Rhynchelmis stojí dosud téměř 

 osamoceny. Nové práce ukázaly, že formy karyokines jsou značně 

 různý a rozmanitý. Kdežto dle dosavadních zkušeností jen v případech, 

 kde se účastní centrosféry na vytvoření centrálního vřeténka, rostliny 



