Cytologická pozorování na vegetačních vrcholech rostlin. 17 



od jádra k periferii se táhnoucích. Spolu s rostoucím obalným tělesem 

 protahována jsou vlákna ta k pólu (obr. 2, 6), takže systém jich při 

 hotovém vřeténku na dva póly je rozdělen (obr. 6). Následkem toho 

 také dceřinná jádra mají svá vlákna oporná (obr. 5), vzniklá z pů- 

 vodního jednoho systému. 



Takováto vlákna Strasburger často popisuje, podobně Mottier 

 a Juel. Oni považují je za málo významné, hlavně však neocenili 

 jich konstantní spojení s ectoplasmou, pokrývající stěnu buněčnou. 

 Podle mého názoru udržují tato vlákna vřeténko v tom určitém směru, 

 v jakém se má buňka rozděliti, po případě dirigují šikmo postavené 

 vřeténko (obr. 24) tak, aby aspoň přibližně vznikající přehrádka bu- 

 něčná byla zákonně postavena. 



Příčin, určujících osu dělení buněčného, dosud neznáme. Pokusy 

 o vlivu směru přicházejícího kyslíku, dopadajícího světla atd. nedo- 

 vedly dosud postaviti otázku nad stadium hypothes. O. Hertwig (I) 

 vyslovil názor, že osa dělení leží ve směru největšího nahromadění 

 plasmy. Ale ač tomu některé případy svědčí, (Harper 1. c. nalezl, 

 že se v ascích staví osa vřeténka do směru podélné osy ascu), většina 

 karyokines ve vegetačních vrcholech directně tomu odporuje. Novější 

 práce o vývojové mechanice ukazují, že se vřeténko staví do směru 

 nejmenšího tlaku. Ale ani tento výklad pro vegetační vrcholy nestačí. 

 Neboť nastala by další otázka, proč právě zákonně se směr tlaku 

 mění; u iniciál jednou dělení je podélné, po té příčné; a v čem je 

 příčina, že se pravidelně tyto směry střídají? Jako jinde, tak i zde 

 prozatím musíme se spokojiti s poznáním, jak se životní zjevy dějí. 



Že podpůrná vlákna skutečně urdržují vřeténko v určitém směru 

 a na určitém místě, ukazuje velmi krásně vznik krátkých buněk 

 v první, subdermalní vrstvě korové u Allia. Zde totiž počínaje od 

 místa, kde řady buněk stávají se rovnoběžnými, střídají se pravidelně 

 buňky dlouhé s kratšími. Tyto mají sotva jednu čtvrtinu délky oněch. 

 A přece vznikly ze stejnoměrně dlouhých buněk mateřských a sice 

 nerovnocenným rozdělením. Před dělením tímto jádro stlačeno je 

 zvláštními „opornými" vlákny do zadní polovice buňky (vzhledem 

 k veg. vrcholu jako části přední) a zde, jak se zdá i násilně drženo 

 hojnými vlákny opornými, jež přes jádro táhnou se od jedné stěny 

 buněčné ke stěně protější. V této poloze také nuceno je jádro se 

 rozděliti. Zadní dceřinná buňka následkem zvláštní mimostředné po- 

 lohy jádra a vřeténka je nízká, mnohem nižší, než buňka přední. 

 Pozoruhodno je, že se nikdy malá buňka netvoří ve směru k vege- 

 tačnímu vrcholu, nýbrž vždy v zadu, za velkou buňkou sesterskou. 



Tř. mathematicko-přírodovědecká. 1897. 2 



