22 XXXIII. Bohumil Némec: 



tričky kolem jádra před dělením se nahromadující, nebo acentricky 

 ve způsobe hyalinní koule kolení jádra vystupující, analogicky Vej- 

 dovského (I) nálezům na vajíčku Rhynchélmis, jak bylo svrchu po- 

 drobně vylíčeno. 



Počet chromosomů — jako se nyní hlavně u živočichů vše- 

 obecně nalézá — v partiích embryonálních je pro tutéž specii kon- 

 stantní. V pletivech trvalých, jež zajisté nikdy k reprodukci v přímém 

 vztahu státi nemohou, počet chromosomů kolísá, nejčastěji se umen- 

 šuje. Abnormální pletiva a zjevy pathologické vyznačeny jsou atypi- 

 ckými karyokinesami. Tolikéž pletiva blízká odumření. 



Jádro samo svým polárním uspořádáním stanoví směr kinetické 

 figury. Tento směr udržován je zvláštním systémem podpůrných vláken 

 od pólů jádra k periferii vycházejících a na ectoplasmu se připevňu- 

 jících. Při tvoření přehrádky působí tato vlákna podpůrná také bez- 

 pochyby jako vlákna direkční, stavíce osu obou dceřinných jader po- 

 kud možno kolmo na směr budoucí přehrádky. Přes to přehrádky. 

 velice často jeví původně úchylky od Sachsova principu orthogonal- 

 ních trajectorií. Principu tomu vyhoví stěny buněk embryonálních teprve 

 během dalšího posunování se buněk ku předu a zároveň na periferii. 



Nucleoly mají význam materiálu reservního a sice hlavně pro 

 vláknité differenciace vystupující při karyokinesi. Soubor této vláknité 

 hmoty odpovídá Strasburgerově kinoplasmě. 



Méně přesvědčivě, než-li ve vegetačních vrcholech rostlin tajno- 

 snubných vystupuje při vegetačních vrcholech rostlin jevnosnubných 

 často pronášený princip, že všecka pletiva trvalá vznikají z indiffe- 

 rentního pletiva embryonálního. U jevnosnubných rostlin (podle 

 L. Kocha částečně též u vyšších tajnosnubných) činnost vlastního 

 vegetačního bodu ustupuje do pozadí ve prospěch zadních iniciál pro 

 různé řady buněk pletiv trvalých. Buňky v definitivní řady sesta- 

 vené jeví podle různosti pletiv trvalých, v něž se později změní, 

 různé typické jednotlivosti figur karyokinetických. Opět zde vzpomí- 

 nám citovaného spisu Haxsemanxova, kde autor vykládá, že každé 

 specifické pletivo jeví při karyokinesi typické diakritické vlastnosti, 

 takže se liší buňky různých pletiv od sebe nejen svým tvarem a struk- 

 turou v době klidu, ale také v době dělení. Ovšem ku speciellnímu 

 výkladu o spécificité buněk a karyokinetických figur bylo bytřeba množ- 

 ství obrazů, bez nichž prostý výklad by neměl zajímavosti, pročež se 

 omezuji na těchto několik slov. 



Že se skutečně specificita pletiv vztahuje až na formu a struk- 

 turu karyokinetického dělení, ukazuje fakt, že se v buňkách pletiv 



