52 IX. Bohumil Němec: 



též pseudonucleolem, objímá tu tedy jako povlak nucleolus pravý. 

 Je však možno experimentálně odděliti obojí nucleoly od sebe a sice 

 chloroformováním. V tom případu seskupí se chromatinový obal nu- 

 cleolu („pseudonucleolus") v několik kulatých tělísek vedle nucleolu 

 vlastního ležících (obr. 37.) Nedovedu prozatím udati, jak je takový 

 způsob vytvoření obou nucleolü rozšířen, zdá se však, že v mnohých 

 případech, kdy jádro je velmi slabě barvitelné, máme co činiti s po- 

 dobným případem jako u Allia. Ostatně není jadérko všeobecně ho- 

 mogenní hmotou a právě ve případech se silně barvitým a relativně 

 velikým jadérkem dají se v nucleolu pozorovati partie silněji a slaběji 

 barvitelné. 



Když se v jádrech s chromatinem na periferii nucleolu nahroma- 

 děným vyvíjí vlákno chromatinové, probíhá od jadérka k periferii 

 jádra, ba dostaneme podobné obrazy, jak je Moll pro Spirogyru 

 popsal a v tom smyslu vyložil, že pentlice chromatinová ssaje z nuc- 

 leolu látky k jejímu vzrůstu potřebné. Mohlo by tedy býti, že při- 

 jímá z oné povrchní chromatinové vrstvy hmotu výživnou nebo ke 

 vzrůstu potřebnou. Ovšem vlastní, plastinový nucleolus nehrál by při 

 tom žádnou úlohu. 



Při vývoji achromatické figury lze pozorovati ubývání nucleolové 

 hmoty, při mizení její opět přibývání, vzrůst nucleolu. Z toho, jak 

 řečeno a z některých topografických vztahů souzeno na souvislost 

 obou hmot, nucleolové a oné, která vytvořuje achromatická vlákénka, 

 Pokusy s plasmolysou bylo však nade všecku pochybnost ukázáno, 

 že při zastavení kinesy a degeneraci vláken achromatických na místech, 

 kde se tato dříve nalézala, objevují se nucleoly, že v tom případě, 

 kdy nalézá se hmota nucleolová mimo jádro, schází v jádru nucleolus, 

 nebo je značně menší než za poměrů normálních. 



Ale i za normálních poměrů vyskytují se v meristematických 

 buňkách nucleoly a také zde lze dokázati jejich vztahy k achroma- 

 tickým differenciacím. Uvedu zde příklad vrcholů kořenů Roripy, jejž 

 jsem již (Cytol. pozor.) sice popsal, který však po zmíněných již po- 

 kusech a mikrochemickém ohledání daleko větší má interess. 



V některých buňkách vegetačního vrcholu kořenů Roripy pozo- 

 rujeme i ve stadiu klidu v cytoplasme roztroušená erythrofilní tělíska, 

 která i v reakcích souhlasí s pravými nucleoly. Také za dělení kine- 

 tického je pozorujeme (obr. 21.), nejnápadněji se však jeví při ukončení 

 kinesy, tedy přímo po vytvoření přehrádky buněčné. Tu leží ve velkém 

 množství (obr. 20.) blízko u nových přehrádek a mohou na tomto 

 místě býti nalezena ještě dlouho po ukončení kinesy. Tak v obr. 18. 



